Народився С. Оріховський 11 листопада 1513 р. у селі Оріхівці Перемишлянського повіту Руського воєводства Польщі, у польсько-українській родині. Син дрібного шляхтича «гербу Oksza» (Кухта Б. Л. З історії української політичної думки : навч. посібник / Б. Л. Кухта. – Київ : Генеза, 1994. – С. 34). Його батько був писарем у м. Перемишль. У «Листі до Яна Франціска Коммендоні про самого себе» Оріховський виклав свій власний життєпис та світогляд. «… Мої предки, – пише він, – польські лицарі, прибули у Русь, переконані у родючості ґрунту і в догідному становищі провінції. А як осіли у Русі (така й нинішня назва цієї землі), вони пошлюбилися з русинами, придбали село Оріховиці в Перемишлянській єпархії і заснували там свій маєток, зібравши до нього все, що мали. З тих пір багато русинських воїнів, вихідців з того села, почали носити прізвище Оріховських. Від тих предків походив і мій батько Станіслав, який узяв за дружину Ядвігу Баранецьку, уроджену шляхтянку, дочку священика грецького обряду. То була моя мати» (Українські гуманісти епохи Відродження : антологія : у 2 ч. – Київ : Наук. думка : Основи, 1995. – Ч. 1. – С. 406–407). Своїй матері, донці українського священика, Станіслав «завдячував близькими стосунками з русинами, розумінням їхніх інтересів» (Цит. за: Кухта Б. Л. З історії української політичної думки. – С. 34).
«Свою самоідентифікацію …, – зазначає В. Д. Литвинов, – він вклав у формулу «народу українського, держави польської (gente Ruthenus, natione Polonus). Проте не раз Оріховський недвозначно зараховував себе виключно до українців – у посланні до Римського Папи Юлія III, у листі до італійського гуманіста Комендоні, у розмові з відомим польським публіцистом Фричем Моджевським (називав себе “українцем з гір Карпатських”). А при згадуванні про своє рідне місто Перемишль не забував нагадати, що воно українське (“руське”: Premisliae, oppido Russiae, Premisliensis municipii, Roxolaniae provinciae; Premisliae, oppido Roxolaniae). Україну-Русь Оріховський називає “моєю батьківщиною”. А інші країни, які межують з нею, то чужі (“вони”) – Угорщина, Скитія, Московія, ба навіть Польща. Хоч у багатьох випадках він і її зараховує до “своїх”. Знаменно, що, як зазначає сам Оріховський, від численних нападок на нього захищала його “шляхта українська”»» (Литвинов В. Д. Україна в пошуках своєї ідентичності. XVI – початок XVII століття. Історико-філософський нарис : [монографія] / В. Д. Литвинов. – Київ : Наук. думка, 2008. – С. 479). У «Про хрещення русинів» («Baptismus Ruthenorum») Оріховський оскаржує практику католицької ієрархії вимагати від українських православних нового хрещення та доводить законність і рівноправність східної віри. Згодом повторює цю аргументацію в брошурі «Промова у справі закону про целібат» («De lege coelibatus contra Syricium in Concilio habita», (1547 р.)).
З листа до Коммендоні також відомо, що початкову освіту Оріховський отримав у Перемишлі. Згодом батьки відправили сина до Відня “не стільки для вивчення наук, як для набуття хороших манер і звичаїв у королівському місті” (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 407). У Відні він два роки вивчає грецьку та латинську мови. Загалом за кордоном, у різних країнах і містах Європи Оріховський провів близько 17 років, отримав прекрасну освіту в кращих європейських університетах, спілкувався з діячами європейської реформації, гуманістами. У 1526–1542 рр. навчався в університетах: Краківському (від 1526 р.), Віденському (з 1527 р.), Віттенберзькому (1529 р.), Падуанському (1532 р.), Болонському (1540 р.), поглиблював свої знання у Венеції, Римі, Лейпцигу. Життєвий шлях Оріховського був насичений подіями і цікавими зустрічами з видатними вченими, мислителями Західної Європи. Зокрема, у Віттенберзі він три роки жив у сім’ї Мартіна Лютера. Втікаючи від турецької навали на Відень у 1529 р., опікуни Станіслава Оріховського вивезли його до Саксонії і віддали на навчання до Лютера, другим учителем був Філіп Меланхтон; під їхнім впливом юнак перейшов у лютеранство. Про цей час він згодом пише: «Цілком безкарно й вільно дозволялося нам з юнацьким запалом про все міркувати і всюди говорити все, що заманеться. А Лютер і Філіп Меланхтон хвалили нас за це дуже» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 408). У віці 28 років Станіслав Оріховський опинився у Римі, який цікавив його як колиска Відродження. У Римі, Падуї та інших італійських містах він спілкувався з філософами Антоніо Пасера та Гаспаро Контаріні, ректором і філологом Лазарем Бонаміко, а також з державними діячами: кардиналом Франческо Коммендоні та Александром Фарнезе. На філософському диспуті на Оріховського звернув увагу кардинал Контаріні, ним зацікавився також кардинал Гієронімо Ґінучі, завдяки яким С. Оріховський залишився у Римі, пробув там три роки і врешті-решт відмовився від протестантства. В одному його не могли переконати римські отці: у потребі целібату для священиків.
Після повернення з-за кордону з 1543 р. С. Оріховський на вимогу батька став парафіяльним священником у Перемишлі. Він активно включився у гуманістичний рух, підтримував зв’язок з багатьма гуманістами та культурно-освітніми діячами Західної Європи, які називали його «русинським», «рутенським» (українським) Демосфеном, «сучасним Цицероном». С. Оріховський мав ораторський талант. Його промову на похоронах Сигізмунда I було вміщено до антології «Промови славетних мужів» («Orationes clarorum virorum»), що вийшла друком у 1559 р. у Венеції і пізніше кілька разів перевидавалася (у Венеції, Парижі, Кельні). Він відкрито проповідував супроти целібату, вважаючи, що шлюб – це засіб проти розпусти. Ряд праць С. Оріховський присвятив питанню про целібат («Промова у справі закону про целібат» («De lege coelibatus contra Syricium in Concilio habita»), листи до папи Юлія III тощо). Праці мали значний резонанс. «Цей блок його писань, – звертає увагу автор дослідження про життя і творчість Станіслава Оріховського В. Шевчук, – стосувався передусім найгострішої власної житейської проблеми і творився з метою самооборончою» (Шевчук В. О. Муза Роксоланська : Українська література XVI–XVIII : у 2 кн. / В. О. Шевчук. – Київ : Либідь, 2004. – Кн. 1. – С. 142). Сам Станіслав Оріховський після смерті батька і п’яти рідних братів зрікся священства і у 1551 р. одружився з Магдаленою Холмською, дівчиною «знатною і родом, і місцем». За це перемишлянський єпископ Ян Дзядуський «оголосив мене бунтівником, виключеним із суспільства (вважаючи мене, присутнього, ніби відсутнім), після чого прокляв, зажадав конфіскації маєтностей на користь скарбу і присудив до вигнання», – писав Оріховський (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 414).
Справа С. Оріховського набула публічного розголосу, «адже, – зазначав він, – то було чимось новим і прикладом, небезпечним для всього шляхетського стану, бо єпископи, крім відлучення від церкви, наважилися застосувати такі кари, на які спроможний лише король, як, наприклад: вигнання, конфіскація маєтків, заслання» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 414). Зрештою, йому було відведено спеціальну увагу на сеймі: його справу вирішили подати на розсуд папи, а кару зняли на рік. С. Оріховський пише ряд послань до папи, а єпископ продовжує супроти нього війну, яка тривала сім років, доки Ян Дзядуський не помер. Тоді С. Оріховському дали спокій, хоч узаконення свого шлюбу він так і не дочекався, тобто це одруження, як зазначає В. Шевчук, до кінця життя стало його суспільною драмою (Див.: Шевчук В. О. Муза Роксоланська. – Кн. 1. – С. 141).
Станіслав Оріховський – автор численних латиномовних праць канонічного, історико-філософського і правового характеру. Його велика творча спадщина представлена у листах до світських і духовних правителів, промовах, роздумах. За своїм змістом це переважно роздуми соціально-політичного, теологічного та філософського спрямування. Економічним питанням С. Оріховський спеціально уваги не приділяв. Проте, висвітлюючи проблеми держави і права, філософські та теологічні питання, він неминуче торкався й економічних проблем. Серед його творів: «Відступництво Риму» («Repudium Romae»), «Про турецьку загрозу» («De Bello Adversus Turcas suscipiendo oratio»), «Напучення королю польському Сигізмунду-Августу» («De institutione regia ad Sigismundum Augustum libri duo»), «Хроніки польські» («Kroniki polskie od zgonu Zygmunta I-go») (всі написані у 40-х – першій половині 50-х рр. XVI ст.), «Квінкункс, або Взірець польської корони» («Quincunx, to jest wzór Korony Polskiej na cynku wystawiony przez Stanisława Orzechowskiego i za kolędę posłom koronnym do Warszawy na nowe lato roku pańskiego 1564 posłany»), «Політія Польського королівства на кшталт арістотелівських політик» («Policya Królestwa Polskiego na kształt aristotelesowych polityk wypisana i na świat dla dobra pospolitego trzema księgami wydana»), «Діалог, тобто розмова стосовно екзекуції польської корони» («Rozmowa około egzekucyjej i Quincunx»), «Про право природне» («De iure naturae et gentium») (всі написані в другій половині 50–60 рр. XVI ст.) та ін. Деякі з його праць до нас, на жаль, не дійшли, зокрема «Про природне право», «Відступництво Риму» – їх назви і зміст відомі з листів та цитувань самого мислителя.
Концептуальне бачення С. Оріховським сутності держави і права, державного управління, змісту і форм влади, економічних процесів і проблем тощо складалося під впливом біблійних постулатів, поглядів стародавніх мислителів та вчень гуманістів доби Відродження. У своїх теоретичних уявленнях про будову ідеальної держави Оріховський спирався на праці античних авторів – Платона, Арістотеля, Цицерона. Як зазначає Б. Кухта, світогляд С. Оріховського зазнав певних змін протягом життя: «… першу частину свого життя він був активним учасником й захисником реформації, пізніше – десь з початку 60-х років XVI ст. – схилявся до концепцій контрреформації (справа зайшла так далеко, що він розірвав стосунки зі своїм однодумцем молодих років – Ф. Моджевським).
Але в молодості С. Оріховський виступив проти думки про походження влади та держави від Бога, проти підпорядкування світської влади духовній, за невтручання церкви в державні справи. Він зробив вагомий крок до визволення політичної науки від теології. Верховним суб’єктом влади в державі, вважав С. Оріховський, повинен бути король, який виступає як інтегратор законодавчої, судової влади, церковна ж влада повинна вирішувати лише свої теологічні питання. Пізніше він зайняв компромісні позиції з даної головної політичної проблеми» (Кухта Б. Л. З історії української політичної думки. – С. 35).
У центрі уваги С. Оріховського були і проблеми управління державою. Ідеальною формою державного правління Оріховський вважав станову монархію, обмежену законом. Ідеалом правової держави для С. Оріховського, як зазначає В. Литвинов, була польська політія (в якій він вбачав найбільш довершену форму політичного і державного устрою), описана головним чином у творах «Політія» та «Діалог про екзекуцію польської держави». Обидва трактати в цілому є аналізом і апологією державного ладу Польщі. Разом з тим у них синтезовано його роздуми про устрій Польщі, його слабкості та шляхи їх усунення. Сам Оріховський називав ці твори то взірцем, то компасом, то методом чи шляхом до правдивої направи. Право, встановлене сенатом, ухвалене лицарським станом, оголошене королем від імені всієї держави, пристосоване до цього краю і народу, – ось ідеал права, яке, будучи витвором народної психіки, сприятиме належному його дотриманню. Право не можна порушувати ні під яким приводом. Воно мусить бути однаковим для всіх, перед ним мають усі бути рівними, воно мусить мати силу беззаперечно зобов’язуючу. Державну владу Оріховський ділив на виконавчу, законодавчу і судову: «В польській державі є потреба ради, законів, суду, розпорядження, виконання». Компромісна концепція ідеальної держави, хоч у своїх найближчих намірах мала на меті направу ладу сучасної Оріховському Польщі, проте передає нам погляд мислителя на ідеал чи мету держави в цілому (Див.: Литвинов В. Д. Україна в пошуках своєї ідентичності. – С. 441). Посада короля, на думку Оріховського, повинна бути виборною. Метою держави є забезпечення безпеки і задоволення інтересів громадян. Управління державою, як стверджував просвітитель, є справою не тільки короля, але й сенату (який повинен об’єднувати найкращих людей благородного походження) та суду. Управління державою він вважав найважчою у світі справою (Див.: Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 27, 35, 198, 201).
С. Оріховський як палкий патріот своєї землі звертається до короля з порадами, що стосуються всіх сторін суспільного життя держави. Зокрема, він акцентує увагу на необхідності відбудови Русі та захисту її мешканців від загарбників. Цю думку він висловлює не як прохання або пораду, а обґрунтовує її теоретично, наголошуючи на нагальності, щоб король у своїй діяльності керувався філософськими настановами, «які наповнюють і вдосконалюють розум великого короля. Бо якщо ... не усвідомиш, що король має бути й філософом ... ніколи не зможеш осушити сьогоднішніх сліз в очах наших» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 25).
Отже, перша турбота С. Оріховського – за вітчизну, її безпеку і свободу. Запорукою їм є мудрість короля й освіта народу. «Якщо ти мудрий, – звертається він до короля, – тоді і я вільний, багатий, щасливий. Ну, а якщо не мудрий? Тоді я раб, бурлака, вигнанець» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 26). В особі короля С. Оріховський хотів бачити «філософа на троні», мудрого й справедливого, ласкавого й мужнього.
Основою розвитку держави, її процвітання Оріховський називає виховання громадян, яке, на його думку, неможливе без освіти. Саме тому він наголошує на необхідності відкривати школи і гімназії, «оселі правдивої мудрості у державі», а де занепали – відновлювати. «Хай навчається там зростаюча молодь твоєї держави гуманності й мудрості» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 43).
Один з центральних принципів етики гуманізму – принцип спільного блага (блага народу) – у С. Оріховського виглядає як порада-вимога. Він підкреслює, що життя короля не є ні особистим, ні приватним, а спільним, громадським. Саме тому він радить нічого в державі не називати своїм, а вважати, що «все належить лише республіці». Він звертається з порадою до короля виявляти щедрість і доброзичливість до підлеглих. Часом така порада виступає більш цілеспрямовано й категорично: «...щоб ти під час правління свого ні про що інше так не дбав, як про мій гаразд» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 41).
Тим самим С. Оріховський ставить дві поради-вимоги до короля: перша, щоб він дбав про підлеглих, і друга, щоб він був мудрим («мудріший, справедливіший, сильніший і кращий за мене»). З цих порад він робить глибокі висновки. Щедрість короля, його турбота про добробут підлеглих будуть викликати у підлеглих любов до короля, а його мудрість – довіру. Цікавим є те, що С. Оріховський показує зв’язок між цими умовами. «Чеснота без користі, – пише він, – слабка, і користь без чесноти непевна й небажана. Бо чому ти маєш розкошувати за мій рахунок, якщо я вважатиму тебе нерозумним, несправедливим, слабким і нечесним королем? Не дуже певним буде тоді в нас становище самої держави» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 41).
Працям С. Оріховського притаманна полемічна спрямованість. Його поради-вимоги досить відверті й ризиковані. Не випадково у праці «Квінкункс, тобто взірець устрою Польської держави», написаній як диспут між папістом, євангеліком і С. Оріховським, йдеться про незадоволення його працями польської знаті, що «безтурботним своїм писанням ... послів на Варшавському сеймі розгнівав, священика, придворних, нарешті, короля і цісаря» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 309).
Не оминув С. Оріховський й ідею природного права (закону), яка, на його думку, є вище за людські закони. Закон природи є мірою людської свободи. Він забезпечує можливість людині користуватись її правами на свободу совісті, слова і разом з тим зобов’язує її виконувати вимоги закону. У зверненні до короля С. Оріховський пояснює йому, що таке закон, і пише, що він «значно кращий за непевну державу і вищий за короля» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 33). С. Оріховський називає закон правителем держави, але мовчазним, сліпим і глухим, згідно з яким обирається король, що виступає посередником між законом і державою. Керуючись цими засадами, С. Оріховський ще раз нагадує королю, що «закон є даром Божим» і його порушення може обернутися чварами, ворожнечею, рабством. Тому він радить королю не піддаватися ніяким лестощам з боку підлеглих і не вважати себе вищим за закон.
«Погляди С. Оріховського на соціальну структуру суспільства, – підкреслює В. Д. Литвинов, – були дуже подібні до Арістотелевих, але освячувались християнською релігією. … ідеальне суспільство, незалежно від історичних умов, повинно було поділитися, за Оріховським, на вільних, невільних і «корисних», з певною градацією всередині цих груп. Кожна соціальна верства освячена церквою і повинна задовольнятися своїм становищем: воїн не відбирає плуга у рільника, священик не сперечається з воїном за меч; селянин оре, воїн бореться, духівник навчає. Отож ратай працею, воїн зброєю, священик красномовством виконували свої обов’язки перед громадою. Обробіток землі трудомісткий, але позбавлений небезпек війни, військова справа небезпечна, зате сповнена гідності. Священицький чин скромний, зате сповнює душу спокоєм. А над ними всіма суддею і посередником є король. Дотримуючись такого ладу, наголошував мислитель, можна справді пишатися, що живемо в ідеальній державі» (Литвинов В. Д. Україна в пошуках своєї ідентичності. – С. 442).
С. Оріховський у своїх порадах королю, як уже зазначалось, торкається всіх сторін суспільного життя. Не обминає він і економічних порад. Оріховський розуміє значення поділу праці у суспільному житті. Його роль він розглядає у двох аспектах – як чинник, що сприяє, з одного боку, підвищенню добробуту «громади», а з другого – єдності громадян. Державний лад, пише він, улаштований так, «щоб кожен, виконуючи свій труд, пильнуючи лише власне заняття, міг якнайбільше прислужитися громаді, а відтак і сприяти єдності співгромадян» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 78).
Цікавими є думки С. Оріховського щодо сутності грошей та їхньої ролі в економічному житті держави. «… Гроші, – пише він, – є жилами всіх добре ведених справ» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 196). Без грошей важко спорудити щось велике. Розуміє він і необхідність руху грошей, «бо не мають користі люди, коли скарб закопаний ...» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 295).
С. Оріховський виступає проти високих податків, помічає тенденцію зростання цін, зокрема на нерухомість, проте пояснює цю тенденцію не стільки економічними причинами, скільки моральними. Він стверджує, що раніше люди дбали про громадське, про справи державної ваги. Тоді «не суєтна слава грошовитості чи родовитості, а честь» служила вищою нагородою. Тепер, пише він, з’явилась «захланність, котра спонукає примножувати приватне добро за рахунок громадського» (Українські гуманісти епохи Відродження. – Ч. 1. – С. 81). Безумовно, Оріховський ідеалізує минуле, але популяризація чеснот була своєрідним засобом пробудження самосвідомості народу, його історичної пам’яті і виховання патріотизму, який повною мірою був притаманним йому і гуманістам в цілому.
С. Оріховський-Роксолан був великим патріотом свого народу. Він постійно підкреслював, що він русин і цим пишається, пам’ятає «про свій рід і руську кров, про місце, де народився і виріс». У всіх своїх творах і листах він нагадує про своє русинське походження, про те, що він представник руського народу польської держави, українець, а не поляк. Така позиція була при-таманна багатьом уродженцям східних окраїн Польської держа-ви. Латиномовні письменники, вони виразно декларували свою «руськість», називаючи себе «роксоланами». Звідси й прізвище — Оріховський-Роксолан. Зацікавленість Оріховського українськими (рутенськими) справами підкреслює Г. Грабович у книзі «До історії української літератури» (Грабович Г. До історії української літератури : дослідження, есії, полеміка / Г. Грабович ; ред. В. Плачинда, В. Дивнич. – К. : Критика, 2003. – С. 131). Ім’я Станіслава Оріховського, його думки, ідеї не були забуті і по його смерті, зокрема й вітчизняними діячами. На нього посилались Христофор Філалет в «Апокрисисі», Захарія Копистенський у «Палінодії» й Кононович-Горбацький у риторичному трактаті «Orator Mohylaeanus». Твір Оріховського «Хроніки» («Annales»), виданий 1643 року, мав у своїй книгозбірні Теофан Прокопович. В XIX ст. про Оріховського як українського мислителя опублікував статтю відомий дослідник М. Ф. Сумцов. Творча спадщина С. Оріховського досліджується такими сучасними науковцями, як В. О. Шевчук, Б. Л. Кухта, В. Д. Литвинов та інші.
![Podpis.png](/EcoOpinionOfUkr/images/thumb/f/ff/Podpis.png/210px-Podpis.png)