Відмінності між версіями «Вернадський Іван Васильович»
Admin (обговорення • внесок) |
Admin (обговорення • внесок) м (Заміна тексту — „33(09) Р44“ на „330.8 Р44“) |
||
Рядок 218: | Рядок 218: | ||
<li>'''Професори Київського університету''' : біогр. довідник / Міністерство освіти і науки України, Київ. нац. ун-т імені Тараса Шевченка ; упоряд. С. Ю. Алтухова та ін. – Київ, 2014. – С. 71.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''37 П84''' | <li>'''Професори Київського університету''' : біогр. довідник / Міністерство освіти і науки України, Київ. нац. ун-т імені Тараса Шевченка ; упоряд. С. Ю. Алтухова та ін. – Київ, 2014. – С. 71.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''37 П84''' | ||
<li>'''Ретроспектива ринкових перетворень в Україні''': сучасний дискурс / [Л. П. Горкіна, С. О. Біла, В. В. Небрат та ін.] ; за ред. Л. П. Горкіної ; НАН України, Ін-т екон. та прогнозування. – Київ : ДУ "Ін-т екон. та прогнозування НАНУ", 2010. – 760 с. – С. 41–47: про І. Вернадського.<br> | <li>'''Ретроспектива ринкових перетворень в Україні''': сучасний дискурс / [Л. П. Горкіна, С. О. Біла, В. В. Небрат та ін.] ; за ред. Л. П. Горкіної ; НАН України, Ін-т екон. та прогнозування. – Київ : ДУ "Ін-т екон. та прогнозування НАНУ", 2010. – 760 с. – С. 41–47: про І. Вернадського.<br> | ||
− | ''Шифр зберігання книги:'' ''' | + | ''Шифр зберігання книги:'' '''330.8 Р44''' |
<li>'''Ткаченко А. Ф.''' Российские деятели украинского происхождения. История отношений Украины и России в лицах за 337 лет (1654–1991) : энциклопед. справочник / А. Ф. Ткаченко. – Київ : Арістей, 2005. – С. 410.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''9(С2) Т48''' | <li>'''Ткаченко А. Ф.''' Российские деятели украинского происхождения. История отношений Украины и России в лицах за 337 лет (1654–1991) : энциклопед. справочник / А. Ф. Ткаченко. – Київ : Арістей, 2005. – С. 410.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''9(С2) Т48''' | ||
<li>'''Томазов В.''' Вернадські та їхні родичі / Валерій Томазов // Краєзнавство. – 2013. – № 2. – С. 147–152. – Режим доступу: '''[http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?&I21DBN=EJRN&P21DBN=EJRN&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=njuu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21COLORTERMS=0&S21P03=I=&S21STR=kraj/2013/2 http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe]'''. – Дата звернення: 16.12.2016.<br>''Шифр зберігання журналу в '''<span class="plainlinks">[http://www.nbuv.gov.ua/ НБУВ]</span>''':'' '''Ж21140''' | <li>'''Томазов В.''' Вернадські та їхні родичі / Валерій Томазов // Краєзнавство. – 2013. – № 2. – С. 147–152. – Режим доступу: '''[http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?&I21DBN=EJRN&P21DBN=EJRN&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=njuu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21COLORTERMS=0&S21P03=I=&S21STR=kraj/2013/2 http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe]'''. – Дата звернення: 16.12.2016.<br>''Шифр зберігання журналу в '''<span class="plainlinks">[http://www.nbuv.gov.ua/ НБУВ]</span>''':'' '''Ж21140''' |
Версія за 13:54, 2 березня 2020
Вернадський Іван Васильович
(5 червня (24 травня) за іншими даними 7 червня (26 травня) 1821 –
7 квітня (26 березня) за іншими даними 8 квітня (27 березня) 1884) –
український і російський економіст, статистик, громадський діяч XIX ст.
(5 червня (24 травня) за іншими даними 7 червня (26 травня) 1821 –
7 квітня (26 березня) за іншими даними 8 квітня (27 березня) 1884) –
український і російський економіст, статистик, громадський діяч XIX ст.
Іван Васильович Вернадський народився 24 травня 1821 р. у Києві у родині військового лікаря. Батько Івана Вернадського – Василь Іванович Вернацький походив з козацького роду. Існувала сімейна легенда, за якою за часів Богдана Хмельницького та його війн з Польщею на бік козаків перейшов литовський шляхтич Верна. Через деякий час поляки упіймали його і стратили як зрадника, а його діти залишилися у Січі як «свободные войсковые товарищи». Вони назвалися Вернацькими. За версією дослідників історії роду Вернадських, вірогідніше, що литовський шляхтич Верна є фігурою вигаданою, а сама легенда виникла за часів ліквідації Катериною II козацької вольниці внаслідок намагання не потрапити до податного стану, а бути приписаними до шляхетства. Дід І. В. Вернадського – Іван Никифорович Вернацький записався у помісні книги Чернігівського намісництва на підставі показань свідків про те, що він вів «шляхетский образ жизни», оскільки ніяких документів, які могли б підтвердити дворянське походження, вочевидь, не мав (Див.: Аксенов Г. П. Вернадский / Г. П. Аксенов. – Москва : Мол. гвардия, 2001. – С. 9. – (Жизнь замечательных людей : ЖЗЛ : сер. биогр. ; вып. 1000 (800))). Про Івана Никифоровича Вернацького відомо, що він закінчив Києво-Могилянську академію і що, після того як він залишив Запоріжжя і опинився на Чернігівщині, мешканці села Церковщина обрали його, за давнім звичаєм, своїм священиком. За сімейними переказами, він мав важкий деспотичний характер і коли середній син Василь всупереч його волі (а він хотів, щоб його діти пішли по духовній або військовій лінії) вирішив продовжити освіту на медичному факультеті і самовільно вирушив до Москви, батько-священик привселюдно прокляв не тільки сина, а й усіх його майбутніх нащадків. До самої смерті сина він так і не пробачив його. Василь Іванович спочатку навчався у Чернігівському колегіумі, а потім у Києво-Могилянській академії. Закінчивши клас риторики, отримав направлення до Московської медико-хірургічної академії. По закінченні Московської медико-хірургічної академії Вернадський отримав звання штаб-лікаря (Див.: Києво-Могилянська академія в іменах, XVII–XVIII ст. : енцикл. видання / упоряд. З. І. Хижняк ; за ред. В. С. Брюховецького. – Київ, 2001. – С. 111).
Мати – Катерина Яківна Короленко – «малоросійська дворянка». Її батько є прадідом відомого письменника Володимира Галактіоновича Короленка. Відомо, що після одруження Катерина Вернацька разом з чоловіком супроводжувала військовий шпиталь. Подружжя Вернацьких протягом першого десятиліття спільного життя приймало участь з військовим шпиталем практично в усіх великих європейських війнах до 1815 р. Г. Аксьонов пише, що у родині Вернадських існувало припущення, що можливо саме подружжя Вернацьких було зображено Л. Толстим на сторінках роману “Война и мир” у тій главі, де Микола Ростов опинився під час австрійського походу в «хозяйстве лекарской жены» або, можливо, йшлося про інший епізод, пов'язаний з Андрієм Болконським (Див.: Аксенов Г. П. Вернадский. – С. 10). У 1819 р. Василь Іванович працював штаб-лікарем Київського військового госпіталю. У 1826 р. він дослужився до звання колезького радника, що давало право на спадкове дворянство. У цей же час він змінив прізвище Вернацький на Вернадський. У документах Київського військового госпіталю за 1827–1831 рр. Вернадський числився як ординатор, штаб-лікар, колезький радник (Див.: Бойчак М. П. История Киевского военного госпиталя / М. П. Бойчак. – Київ : Преса України, 2005. – С. 285). Помер у 1838 р.
З усіх дітей, що народилися у родині Вернацьких – Вернадських, вижив тільки один син Іван. З дитинства І. Вернадський відрізнявся неабиякими здібностями, зокрема до математики та мов, добре вчився у Київській гімназії. У 1837 р. з дозволу попечителя Київського навчального округу Є. фон Брадке, не закінчивши повного гімназійного курсу, що складався у той час із 7 класів, І. Вернадський успішно склав вступні іспити до Університету Св. Володимира і був зарахований казеннокоштним студентом I відділення філософського факультету. Університет Св. Володимира він закінчив у 1841 р. з відмінними результатами. За працю «Изложить и критически рассмотреть замечательнейшие мнения народов и мыслителей о состоянии человеческих душ за гробом», що була написана під впливом платонівської філософії, був нагороджений золотою медаллю (Див.: Биографический словарь профессоров и преподавателей Императорского ун-та Св. Владимира (1834–1884). – Киев, 1884. – С. 98). Після закінчення курсу отримав ступінь кандидата філософії і був направлений учителем російської словесності (мови та літератури) спочатку у Кам’янець-Подільську гімназію, а у 1842 р. – 2-гу Київську гімназію.
Працюючи вчителем, І. Вернадський продовжував самостійну наукову роботу, цікавився слов’янською, зокрема українською літературою. Невдовзі у І. В. Вернадського з’являється можливість як в одного з найздібніших студентів університету отримати стипендію для продовження освіти за кордоном. Він сподівається на стипендію для студій зі славістики. Проте вона була присуджена іншому претендентові. Йому дісталася стипендія для студій з політичної економії (Владимирский-Буданов М. Ф. История императорского университета Св. Владимира / М. Ф. Владимирский-Буданов. – Киев, 1884. – Т. 1. – С. 373). У 1843 р. І. В. Вернадського приймають на кафедру політичної економії, що у той час належала до історико-філологічного факультету, і відразу відправляють на три роки за кордон для стажування і підготовки до професорського звання. Він навчається у Берлінському та Гейдельберзькому університетах, слухає лекції відомих економістів у Австрії, Швейцарії, Франції, Італії та Англії. У нагоді стає досконале знання основних європейських мов. Він знав англійську, німецьку, французьку, італійську та всі слов’янські мови. За кордоном І. Вернадський спілкується з відомими вченими, знайомиться з економічними установами, подорожує провідними промисловими центрами Англії, знайомиться зі станом виробництва і торгівлі. У 1846 р. закінчився термін перебування І. Вернадського за кордоном.
У 1847 р. Вернадський захистив у Петербурзькому університеті магістерську дисертацію «О теории потребностей» і почав викладацьку діяльність у Київському університеті, читав курс політичної економії. У 1849 р. – захистив у Московському університеті докторську дисертацію з проблем історії економічних учень – «Критико-историческое исследование об итальянской политико-экономической литературе до начала XIX века». Це дало йому можливість у 1850 р. стати професором політичної економії і статистики Московського університету. “Виклад основних теоретичних засад політичної економії, – зазначають В. Д. Базилевич і В. А. Короткий – автори ґрунтовного дослідження про І. Вернадського, – молодий професор розпочинав з розгляду визначальних ідей, на базі яких відбулося становлення науки. Він намагався показати історію ідей як органічно цілісний процес, у якому факти лише обґрунтовують загальні закони. Політична економія розглядалася ним як теорія праці в найширшому значенні цього слова. Переходячи до висвітлення наукових положень, Вернадський намагався вибудувати їх на якомога ширшій теоретичній базі, і тому ввів у свій виклад теорію потреб. Від неї він переходив до законів праці і визначав відношення між працею і потребами, з одного боку, та працею і володінням, з іншого. З аналізу цих відносин «випливало саме собою значення праці в його різноманітних впливах і наслідках, і у такий спосіб відбувався перехід до теорії виробництва і дохідності взагалі. Ціна, закони обігу і суперництва та ін., з усіма їх практичними примітками й висновками – знаходили тут собі місце».
Головну увагу при розгляді теоретичних проблем політичної економії І. Вернадський приділяв порівняльному аналізу і протиставленню буржуазних відносин добуржуазним. Завдання політичної економії він убачав у тому, щоб відкрити природні закони виробництва, під якими розумів закони, що «не підпорядковуються свавіллю влади»” (І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 107, 109. – (Славетні постаті)). У 1850 році І. Вернадський одружується з Марією Миколаївною Шигаєвою. Під впливом чоловіка М. Шигаєва зацікавилась політичною економією і стала першою і єдиною на той час у Росії жінкою, що вивчала проблеми політичної економії та писала на економічні теми.
У 1856 р. професор Вернадський з родиною переїхав до Петербурга. У 1856–1868 рр. Вернадський – чиновник з особливих доручень при Міністерстві внутрішніх справ, він служив у Центральному статистичному комітеті міністерства. Одночасно вів педагогічну діяльність, зокрема, у 1857–1859 рр. викладав у Головному педагогічному інституті – вищому педагогічному закладі Петербурга, а у 1861–1868 рр. – в Олександрівському ліцеї. Він добивається дозволу на видання економічного журналу і у 1857–1861 рр. видає: «Экономический указатель» (1857–1858 рр.), «Указатель политико-экономический» (1859 р.), «Экономист», який виходив спочатку як додаток (1858–1861 рр.) до «Указателя экономического, политического и промышленного» (1860–1861 рр.), а з кінця 1861 р., після припинення виходу «Указателя», виходив самостійно. Вернадський був одночасно видавцем, редактором і автором цих видань, у яких читач мав змогу ознайомитися з теоретичними статтями, перекладами зарубіжних видань, економічними оглядами тощо. Вернадському вдалося залучити до участі в «Экономическом указателе» і наступних виданнях кращих економістів того часу (І. К. Бабста, В. П. Безобразова, М. Х. Бунге, Є. І. Ламанського, А. О. Скальковського та інших). Праці Вернадського отримують визнання за кордоном, у 1859 р. його обирають членом Статистичного товариства у Лондоні і членом Центрального статистичного бюро у Брюсселі. В усіх справах Вернадському допомагає його дружина Марія, проте сімейне щастя Вернадських не було тривалим. У Марії Миколаївни виявилась важка спадкова хвороба і, незважаючи на зусилля чоловіка, який везе її в Європу до кращих лікарів, на кращі курорти, 12 жовтня 1860 р. у віці 29 років вона помирає. Згодом у житті І. Вернадського станеться друга страшна трагедія – та ж безжалісна хвороба забере життя і у їх єдиної спільної дитини – сина Миколая – талановитого випускника Харківського університету, який помер у 1874 році у двадцятитрьохрічному віці.
У 1862 р. І. В. Вернадський зібрав праці, що були опубліковані за життя дружини, та рукописи, що залишилися після її смерті, і видав збірку праць М. М. Вернадської. Через багато років він напише про свою померлу дружину проникливі слова: «Скромная, безмерно любящая, с поразительно здравым умом, с отсутствием всего напускного, всякой тени предрассудков, она меня одарила счастьем, на которое я не имел права рассчитывать» (Цит. за: Аксенов Г. П. Вернадский. – С. 12). Другою дружиною І. Вернадського була Анна Петрівна Константинович (1837–1898 рр.). У другому шлюбі у І. Вернадського було троє дітей: син і дві доньки. Син І. Вернадського й Анни Константинович Володимир Вернадський (1863–1945 рр.) – видатний учений-природознавець зі світовим ім’ям, один з організаторів і перший президент Української Академії наук. Цікаву характеристику Анни Вернадської (Константинович), залишену її сином Володимиром Вернадським, наведено у нарисі про життя та діяльність І. Вернадського у виданні “І. Вернадський. Витоки”. «Всесвітньо відомий учений впродовж багатьох років готував матеріали для написання великої автобіографічної роботи, яку він, на жаль, не встиг закінчити. Так звана «Хронологія», знаходиться нині в його особистому архіві. Мати в ній постає яскравою особистістю, чуттєвою, розумною, доброю, обдарованою жінкою. Вона була «дуже музикальною, з сильним голосом (мецо-сопрано), чудово співала українські пісні». Впродовж декількох років Ганна Петрівна брала участь у хорі, яким керував відомий композитор Балакірєв. Певний час вона, за словами Володимира Івановича, навіть мріяла про сценічну кар’єру» (І. Вернадський. Витоки … – С. 159, 161).
З ім’ям Івана Васильовича Вернадського пов’язана діяльність політико-економічного комітету при Імператорському вільному економічному товаристві (1861–1872 рр.). Згадуючи про роботу І. Вернадського на посаді голови політико-економічного комітету, секретар товариства О. Ходнєв у 1869 р. писав: “Будучи избираем ежегодно в означенную должность … и обладая обширными сведениями по части политической экономии, И. В. Вернадский умел придать интерес деятельности комитета, который и сам учреждением своим обязан преимущественно инициативе г. Вернадского” (Цит. за: Абалкин Л. Размышления о родословной В. И. Вернадского / Л. Абалкин // Вопросы экономики. – 2005. – № 10. – С. 147). Політико-економічний комітет було засновано у 1859 р., хоча практично він приступив до роботи лише після скасування кріпосного права 7 грудня 1861 р. Головою комітету було обрано І. Вернадського. Свою позицію стосовно ролі комітету пізніше він сформулював таким чином: “Вольное экономическое общество, чтобы быть последовательным, должно смотреть на политическую экономию не как на вспомогательную, а как на главную для себя науку. По крайней мере, так велит логика и современные потребности народа” (Цит. за: Абалкин Л. Размышления о родословной В. И. Вернадского. – С. 147). Вернадський прочитав на зборах комітету цикл лекцій «О земле в политико-экономическом отношении», «Об экономическом значении капитала» і «О мене и торговле».
На одному із засідань комітету навесні 1868 р. І Вернадський під час гострого обговорення з приводу недопустимості змішування великого виробництва і великої земельної власності втратив свідомість: у нього стався крововилив у мозок. Внаслідок удару Вернадський втратив можливість чітко розмовляти і не міг більше займатися викладацькою та суспільною діяльністю. За порадою лікарів Вернадський з родиною переїхав до Харкова і у чині дійсного статського радника очолив Харківську контору Державного банку, був членом правління Харківського земельного банку. У 1870 р. він був обраний також головою місцевого товариства взаємного кредиту. Науковою роботою у ті роки Вернадський практично не займався. Проте тиха посада керуючого, спокійний ритм життя російської провінції, незважаючи на глибокі українські симпатії, швидко надокучили Вернадському, його тягнуло до столиці, з її активним суспільним життям. У 1876 р. він виходить у відставку і родина повертається до Петербурга. Там Вернадський знову почав видавати економічний журнал, відкрив видавничу фірму «Славянская печатня» та магазин «Книжник» на Невському проспекті. На сторінках видань І. В. Вернадського публікувалися матеріали, в яких обговорювалися гострі економічні проблеми. У 1881 р. вийшов підготовлений І. Вернадським до видання російською мовою, з обширними коментарями, І том шеститомного «Курса политической экономии» Генріха Шторха під назвою «Курс политической экономии, или Изложение начал, обусловливающих народное благоденствие» (Шторх Г. Курс политической экономии, или Изложение начал, обусловливающих народное благоденствие : Сочинение, служившее руководством при воспитании Их И. В. ВВ. КК. Николая и Михаила Павловичей / Генрих Шторх ; пер. с фр. с биографич. очерком автора ; под ред. и с заметками И. В. Вернадского. – Т. 1. – Санкт-Петербург, 1881. – 304 с). На початку 1881 року у І. Вернадського стався другий удар, після якого він так і не зміг одужати. Помер І. В. Вернадський у березні 1884 р.
Науковий доробок вченого досить вагомий і різноманітний стосовно економічної проблематики, про що свідчить, зокрема, список його праць (Перелік його праць подано у виданнях: История русской экономической мысли / АН СССР, Ин-т экономики ; под ред. А. И. Пашкова. – Москва : Соцэкгиз, 1958. – Т. 1, ч. 2. – С. 842–844 ; І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 858–862). Питання, що цікавили його і знайшли висвітлення у працях, торкались проблем теорії та історії економічної науки та актуальних проблем економічного розвитку країни. Значне місце в його науковому доробку посідала статистика, яку він читав у Київському й Московському університетах. За свідченням М. Птухи, він був одним із тих професорів, що заклали основи нового, «численного направления» у статистиці (Див.: Птуха М. В. Очерки по истории статистики в СССР / М. В. Птуха ; АН СССР. – Москва : Изд-во АН СССР, 1959. – Т. 2. – С. 140).
Проте переважна кількість праць Вернадського присвячена політичній економії. Як свідчать сучасники вченого, курс політичної економії і статистики він викладав за власними записами: політичну економію – «придерживаясь в изложении теории производства Смита и Шторха, в изложении теории экономического владения Рикардо, в учении же о кредите М. Шевалье» (Владимирский-Буданов М. Ф. История Императорского университета Св. Владимира. – Т. 1. – С. 437).
Перш за все слід зупинитися на визначенні І. Вернадським предмета політичної економії. Цьому питанню він присвятив спеціальну працю «Предмет политической экономии». Завдання політичної економії, писав він, полягає в тому, щоб відкрити (Вернадский И. Предмет политической экономии / И. Вернадский // Журнал Министерства народного просвещения. – 1856. – № 5 (май). – С. 143). Під цими законами він розумів такі, що не підлягають сваволі держави.
І. Вернадський розумів об’єктивний характер економічних законів. «Законы политической экономии, – писав він, – представляют нам не юридические постановления, но законы естественные, т.е. такие, которых человек не может нарушить безнаказанно до тех пор, пока живет в обществе и пока имеет какие-либо потребности, т.е. никогда» (І. Вернадський. Витоки … – С. 700). Розкриваючи об’єктивний характер економічних законів, Вернадський аналізує й характер їх дії. Він підкреслює важливість відповідності законів, розпоряджень, постанов тощо, що видаються у державі, економічним законам. Якщо політична економія має таке велике практичне значення, зазначає автор, то необхідно глибше зрозуміти її зміст, завдання, роль, отже з’ясувати її предмет.
І. Вернадський дає кілька визначень предмета політичної економії. Перш за все він трактує її як науку про господарство (Див.: І. Вернадський. Витоки … – С. 700). Автор наводить ряд визначень предмета політичної економії іншими економістами, погоджуючись з ними або критикуючи їх. Так, Вернадський аналізує визначення економістами політичної економії як науки про добробут, працю, цінність, багатство. Він виступає проти тих економістів, які називають предметом політичної економії багатство, і підкреслює, що вона вивчає лише один бік, одну властивість багатства – його цінність. Категорію вартості він фактично розглядає з позицій трудової теорії.
Властивість речі задовольняти потреби Вернадський називає корисністю, або придатністю. «Годность, приданная вещи трудом, определяет стоимость» (І. Вернадський. Витоки … – С. 829). Отже, вартість у нього пов’язана з корисністю речі, яку їй надає праця. Дає він і більш чітке пояснення вартості: «Вартість визначається працею, а не корисністю» (Вернадский И. В. Очерк теории потребностей / И. В. Вернадский. – Санкт-Петербург, 1852. – С. 34). З’ясовує Вернадський і сутність такої категорії, як цінність. «Ценность по своей природе не может быть иною, кроме меновой; потому что без мены не может быть и ценности: может быть только годность или стоимость вещи. Ценность выражает уже оценку вещи получателем» (І. Вернадський. Витоки … – С. 829). Вернадський виступає проти суб’єктивістських трактувань цінності. Заперечуючи професору Рау, він писав: «Ценность не изменяется от нашего суждения или от нашего понятия: она лежит в природе наших отношений и в свойстве самих вещей. Наше незнание, наша леность или наша небрежность, а иногда и наша гордость могут изменять цену вещей, возвышая или понижая ее; но это также мало соответствует истинной ценности, как сумме усилий, потребных для произведения этой вещи в данный момент времени, как воровская цена или приобретение насилием» (І. Вернадський. Витоки … – С. 833).
У цьому, як і в багатьох інших питаннях, Вернадський стоїть на позиціях класичної школи. Сміта він називає батьком політичної економії, який здійснив у ній системний аналіз, високо оцінює він і Рікардо як визначного дослідника у галузі політичної економії. Але при цьому він не заперечує заслуг Бастіа, Мальтуса та ін.
З’ясувавши предмет політичної економії та розглянувши основні економічні категорії, Вернадський звертається і до розгляду окремих економічних проблем. Зокрема, як уже зазначалося, він проаналізував категорію потреб. Цю категорію він називає надзвичайно важливою тому, що до неї «тяжітимуть всі висновки науки» (Вернадский И. В. Очерк теории потребностей. – С. 7). Вернадський проаналізував стан вивчення категорії потреб представниками різних шкіл, виявив їхні позитивні риси й недоліки. Разом з тим він показав і свій внесок у вивчення потреб, зокрема проведення чіткої градації потреб, виявлення їх взаємозалежності й об’єктивності. Основний висновок – суспільство повинно всіляко сприяти задоволенню потреб.
Велику увагу приділяє Вернадський аналізу праці і її ролі в економічному житті і робить висновок, що праця – це «главный и единственный источник богатства» (І. Вернадський. Витоки … – С. 364). Праця у нього – це діяльність, спрямована на виготовлення корисностей. Вона опосередковує не лише відношення людини до природи, а й відношення людини до людини. Вернадський чітко відрізняє працю від механічних дій машин, інстинктивних дій тварин.
На відміну від А. Сміта, Вернадський всі види праці вважає продуктивними. Він критикує Сміта за нерозуміння ним суті продуктивності праці, яка у нього «получает вид материального производства, совершенно отличного от экономической производительности» (І. Вернадський. Витоки … – С. 837). Висновки Сміта, пише автор, призводять до певних непорозумінь, коли, наприклад, «тот, кто стрижет барана – трудится производительно, кто стрижет человека – непроизводительно» (І. Вернадський. Витоки … – С. 838).
Великого значення надає Вернадський поділу праці. Він пише про «закон распределения труда» і розкриває всі вигоди його застосування. Прекрасне пояснення поділу праці, пише автор, дає Сміт у своєму творі на прикладі виробництва шпильок. Високо оцінює Вернадський роль машин у підвищенні продуктивності праці.
Він виступає прихильником капіталістичного розвитку країни, вихваляє великий капітал і велике підприємство, які мають значні переваги над дрібним виробництвом.
«… Значительный капитал, – писав він, – имеет большее преимущество перед малым, ибо он представляет соединение сил, делает возможнее разделение труда, что, как мы видели, составляет главное условие для успешного производства, поэтому страны, где есть значительные капиталы, имеют несравненно большее преимущество, перед странами, которые его имеют менее; отсюда является образование машинного производства, что невозможно при малых капиталах» (І. Вернадський. Витоки … – С. 737). Разом з тим Вернадський виступає проти великої земельної власності. У той період це була поміщицька власність, а селянська земельна власність була дрібною. Отже, він фактично виступає проти великої поміщицької власності. Але ж він – прихильник великого виробництва. Тому вчений робить висновок, що взагалі найбільш корисно обробляти великі ділянки, але за малих володінь (Див.: І. Вернадський. Витоки … – С. 823). Тобто Вернадський розрізняє питання обробки великих чи малих ділянок від питання великого чи малого володіння.
Цінне джерело для аналізу економічних поглядів І. Вернадського становлять його праці з історії економічної думки. Це згадувана вже праця «Критико-историческое исследование об итальянской политико-экономической литературе до начала ХІХ века» (1849 р.) та «Очерк истории политической экономии» (1858 р.). У праці з історії італійської політико-економічної літератури автор висловив своє бачення ролі досліджень в історії економічної думки. Він підкреслює значення таких досліджень як для кращого розуміння існуючих економічних теорій, так і для подальшого розвитку економічної науки. Праця про італійську політико-економічну літературу була, як уже зазначалось, його докторською дисертацією. Чому Вернадський звернувся до дослідження саме італійської економічної літератури?
Справа в тому, що італійська економічна думка була на той час досить розвиненою. Значного розвитку досяг меркантилізм, формуються й інші школи. Вернадський зокрема писав, що йому імпонувало оригінальне мислення італійських економістів: як меркантилістів, фізіократів, так і представників інших напрямів. Високо оцінюючи у дослідженні меркантилістів, він, разом з тим, критично оцінює їхню теорію. Вернадський аналізує висвітлення ними таких питань, як джерело багатства та саме багатство, визначення сутності грошей, економічної ролі держави тощо. Доволі цікавим є розуміння Вернадським суті грошей, висловлене ним в аналізі економічних поглядів італійських економістів.
Він, у цілому, позитивно оцінює погляди Гаспаро Скаруффі й Бернардо Даванцаті на проблему грошей, наголошує, що Скаруффі першим узявся за висвітлення природи грошей. Учений прихильно ставився до думки Веррі про те, що гроші – загальний товар. Він не був прихильником номіналістичної теорії грошей. Викладаючи погляди Дженовезі, Вернадський писав: «Вмешательство общественной власти в определение ценности денег он считает вредным, так как ценность их определяется сама собою; с чем нельзя не согласиться» (І. Вернадський. Витоки … – С. 422). Учений відзначав, що гроші мають внутрішню цінність. Але висновок, що цінність грошей «неизменна и постоянна», вважав хибним (І. Вернадський. Витоки … – С. 403).
І. Вернадський був противником протекціонізму, але разом з тим не виступав абсолютним прихильником фритредерства. В цілому оцінка Вернадським поглядів італійських економістів подібна до оцінок, що містяться у працях наступних економістів, які писали протягом століття після виходу монографії.
Більш зрілою і такою, що охоплює більше коло досліджуваних питань, є праця «Очерк истории политической экономии». У передмові до праці вчений викладає своє розуміння значення історії науки і, зокрема, історії політичної економії для розуміння і розвитку самої науки. Оригінальною є його класифікація всіх політико-економічних шкіл і напрямів, яку він співвідносить з принципом вільної конкуренції і державного втручання в економічне життя. До першого напряму, який автор називає «отрицательным», він відносить класиків, за його словами – «физиократию и школу Адама Смита, или промышленную». До другого напряму – «положительного» – належать «экономические понятия древних, меркантилизм, протекционизм и социализм» (І. Вернадський. Витоки … – С. 508).
У самій історії політичної економії Вернадський виділяє дві сторони: зовнішню і внутрішню. Зовнішня «соответствует движению идей, или теоретической части науки, вторая – их осуществлению, или экономической практике» (І. Вернадський. Витоки … – С. 508). Такий поділ є цікавим з погляду розуміння практичного значення економічної науки.
Починає дослідження автор з аналізу поглядів представників давньої Греції та Рима. Він висвітлює погляди Ксенофонта, Платона, Аристотеля, Цицерона, Плінія та ін. Загальний висновок, що його робить автор, полягає у тому, що прадавні мислителі мало уваги приділяли праці і «главным, если не единственным, источником богатства принимали землю» (І. Вернадський. Витоки … – С. 509). Учений пояснює це зокрема тим, що основним видом праці була праця рабів, яка вважалась принизливою. Крім того, одним із надійних засобів збагачення були війни. Середні віки представлені у праці досить стисло, що автор пояснює відсутністю матеріалу.
Політекономію Нових часів він поділяє на два періоди: 1) до Адама Сміта і 2) від Адама Сміта. Перший період у Вернадського – це так званий позитивний напрям, основну увагу в аналізі якого він приділяє меркантилізму. Меркантилізм, на його думку, не може бути навіть названим школою, на тій підставі, що його прихильники писали книжки про предмети державного господарства, зовсім не дбаючи про його теоретичне обґрунтування. Визначаючи теоретичну неспроможність меркантилістів, автор разом з тим робить висновок, що оцінка меркантилістами грошей як єдиного виду багатства сприяла зростанню уваги дослідників до таких категорій, як гроші, фінанси. Автор посилається на праці німецьких юристів, французьких та англійських економістів, але основну увагу приділяє італійським меркантилістам Г. Скаруффі, Б. Даванцаті, М. Сантісу, А. Серра та ін., використовуючи матеріал своєї докторської дисертації.
Звертаючись до аналізу поглядів так званої нової економічної науки, автор розглядає праці В. Петті і Дж. Локка, які по-новому визначали джерела багатства. В. Петті Вернадський вихваляє за розуміння ним суті грошей і визначення «ціни» працею. Локк проголошує два джерела багатства: землю й працю, проте перевагу віддає праці.
Дослідження Вернадського досить логічне. Він простежує еволюцію меркантилізму і розкриває ті засади, що стали підставою зародження класичної політичної економії.
Високо оцінює Вернадський фізіократів і приділяє їм велику увагу в своєму дослідженні. Він відзначає їхній внесок у розвиток економічної науки. Фізіократія, пише автор, «в недрах своих носила такой запас свежих сил и такое богатство содержания, что все последующее движение науки политической экономии, можно сказать, родилось прямо из нее» (І. Вернадський. Витоки … – С. 573).
Що ж приваблювало Вернадського у теорії фізіократів? Перш за все, як пише автор, «с исторической точки зрения физиократия представляет как бы апелляцию от меркантилизма к естественному ходу дел, к природе вещей» (І. Вернадський. Витоки … – С. 575). Заслугу фізіократів Вернадський вбачає у тому, що вони перенесли дослідження зі сфери обігу у сферу виробництва, за основу аналізу брали не «цену, деньги», а «произведение вещей». «Но главная заслуга школы, – пише автор, – состоит в отделении политической экономии от области других наук, и физиократия оказала тем существенную услугу» (І. Вернадський. Витоки … – С. 576). Разом з тим Вернадський підкреслює, що це ще не було відокремлення у повному розумінні слова, це була лише перша спроба. Зупиняється він і на недоліках, які, на його думку, були притаманні фізіократам. Це перш за все те, що фізіократи обмежуються аналізом лише сільськогосподарського виробництва і визначають, відповідно, продуктивною працею лише працю у сільському господарстві. Саме тому Вернадський високо цінує прихильників фізіократизму, зокрема Тюрго. «Отличительною чертою их можно назвать уважение к полезному труду, в какой бы форме он ни проявлялся и к какому бы занятию его ни прилагали» (І. Вернадський. Витоки … – С. 592). Саме ці економісти, за Вернадським, «составляют как бы переход к промышленной школе Адама Смита» (І. Вернадський. Витоки … – С. 592). Якщо проаналізувати ці висловлювання Вернадського, то можна зробити висновок, що вони співзвучні поглядам представників класичної політичної економії.
Найбільш видатним економістом Вернадський називає Адама Сміта. Його книга «Багатство народів» – «первое сочинение, в котором даны ответы на все главнейшие вопросы из области нашей науки, – первое, в котором общественные экономические явления обняты в их полноте и разнообразии, – первое, в котором мы видим правильный научный метод, строгий анализ фактов, стремление из их наблюдения отыскать законы, действующие в общественной экономии, и оценить те препятствия, которые они встречают в своем проявлении» (І. Вернадський. Витоки … – С. 622). Загальна оцінка праці А. Сміта, зроблена Вернадським, змістовна і всебічна. При цьому він простежує весь зміст «Багатства народів».
Перш за все Вернадський підкреслює, що в А. Сміта головним джерелом багатства є праця, причому не лише у сільському господарстві, як у фізіократів, а взагалі у сфері матеріального виробництва. Він високо оцінює пояснення А. Смітом значення розподілу праці у підвищенні її продуктивності. Викладаючи визначення економічних категорій А. Смітом, Вернадський часто висловлює свої критичні зауваження. Так, він не погоджується з його тлумаченням ренти, вважає недовершеним поділ капіталу на основний і оборотний. Але головний недолік у системі А. Сміта він бачив у тому, що останній вважав непродуктивною працю в нематеріальній сфері. Незважаючи на це, пише Вернадський, «учение Смита удовлетворяет главным научным требованиям, и потому его теория получила огромное распространение и влияние на весь дальнейший ход политической экономии» (І. Вернадський. Витоки … – С. 629). Вернадський називає А. Сміта «истинным Отцом политической экономии» (І. Вернадський. Витоки … – С. 622).
Високо оцінив учений і економічну систему Д. Рікардо. Особливо йому імпонує те, що Рікардо надає праці і її продуктивності більше значення, ніж будь-хто з його попередників. Особливо слід звернути увагу на те, що він підкреслює факт визначення Рікардо цінності працею. «Но наибольшую известность в науке Рикардо, – пише він, – приобрел своею “Теориею ренты (оброка)”» (І. Вернадський. Витоки … – С. 637).
Оцінка Вернадським поглядів представників класичної школи свідчить, що він був не просто прихильником їх поглядів, а у багатьох випадках розвивав їхні ідеї. Але разом з тим він не був епігоном класиків. Оцінка ним наукового доробку представників класичної школи глибока, всебічна і водночас критична. Отже, йдеться про своєрідне самостійне сприйняття теорії класиків. Ця своєрідність виявляється і в тому, що Вернадський продовжує аналіз політичної економії після А. Сміта. Цей аналіз ґрунтується на тих самих методологічних засадах. Він виявляє послідовників А. Сміта, показує, в яких напрямах відбувався розвиток його теоретичних засад і що нового внесли у теорію послідовники. Так, називаючи Сея послідовником А. Сміта, Вернадський пише, що він «являет иногда самостоятельность и расширяет область науки своими исследованиями и критикою» (І. Вернадський. Витоки … – С. 645). Високо оцінює Вернадський «знаменитого Бастиа», виділяючи, зокрема, його розробки «понятия о потребностях». Він дав всебічний аналіз економічним поглядам Г. Шторха, якого аналізує як послідовника А. Сміта і Сея. Проте, на думку Вернадського, Шторх «во многих случаях становится выше их и своих современников», зокрема в питанні продуктивної праці, відзначає він і інше, ніж у Рікардо, пояснення ренти, заслуги у трактуванні грошей, кредиту тощо (Див.: І. Вернадський. Витоки … – С. 648, 651).
Певний інтерес становить оцінка Вернадським економічних поглядів Т. Степанова. Його, як і Г. Шторха, він відносить до так званої еклектичної школи на тій підставі, що вони не наслідують якийсь один авторитет. Степанову, як і Шторху, він ставить у заслугу визнання продуктивною працю у нематеріальній сфері.
Науково-критичний аналіз розвитку економічних ідей, теорій першої половини ХІХ ст. Вернадський завершує розглядом поглядів так званої соціальної групи, до якої відносить Герреншванда, Сісмонді, Прудона та ін., і висловлює своє ставлення до соціалізму.
Аналізуючи погляди економістів соціалістичного спрямування, він розкриває їхні вимоги щодо покращення становища робітників. Але, як справедливо зазначає автор, це не теоретичні розробки, а практичні вимоги-рекомендації, що «касаются собственно практики благосостояния» (І. Вернадський. Витоки … – С. 361). Саме тому, пише він, у соціалізмі немає прогресу. Але, незважаючи ні на що, «социализм есть необходимое явление, следующее за пауперизмом» (І. Вернадський. Витоки … – С. 692). Там, де немає пауперизму, немає і соціалізму. Праці соціалістів-утопістів, на думку вченого, не збагатили науку. Але «социалистическое движение заставило экономистов обратить внимание на многие вопросы, прежде остававшиеся в тени» (І. Вернадський. Витоки … – С. 694). До таких питань автор відносить «вопрос о товариществе, решаемый на основании закона и соединения труда, и вопрос о владении» (І. Вернадський. Витоки … – С. 694). Розв’язання цих питань Вернадський відносить до віддаленого майбутнього.
І. Вернадський був не лише видатним ученим, державним службовцем, а й активним громадським діячем. Він брав участь в роботі «Комісії для обслідування Київського учбового округу» при Київському університеті (Нариси з історії економічної думки на Україні / АН УРСР ; [відп. ред. Д. Ф. Вірник]. – Київ : Вид-во АН УРСР, 1956. – С. 188). Працюючи у Петербурзі, Вернадський був активним учасником роботи «Политико-экономического комитета при Императорском вольном экономическом обществе». Найбільш вагомою була його діяльність як видавця і редактора журналу «Экономический указатель» (1857–1858 рр.) та додатка до нього «Экономист» (1859–1861 рр.).
У журналі подавалась інформація про економічні та політичні події у країні та за кордоном. Тут регулярно друкувались статті таких відомих вітчизняних економістів, як М. Бунге, А. Скальковський, О. Ходнєв та ін., а також зарубіжних авторів, як, наприклад, М. Шевальє. Багато статей було написано самим І. Вернадським. У журналі «Экономист» друкувались теоретичні статті з економічної та статистичної тематики, а також переклади з англійської та французької мов праць західних економістів. На сторінках видань, як у працях різних авторів, так і самого Вернадського, пропагувались ідеї економічної свободи, вимоги ліквідації кріпацтва.
І. Вернадський, як один із провідних авторів своїх видань, друкував статті на різні теми. У статтях з економічної проблематики він виступав незаперечним прихильником ідей англійської класичної школи політичної економії, обстоював ідеї економічного лібералізму. У питанні щодо кріпосного права Вернадський виступив безкомпромісно за ліквідацію кріпацтва і звільнення селян із землею. Він не сприймав вимог тих «реформаторів», які пропонували здійснити звільнення селян без землі та передбачали виплату величезного викупу. Вернадський і його прихильники брали активну участь у жвавій і гострій дискусії з приводу ліквідації кріпосного права, що розгорнулася на сторінках газет і журналів наприкінці 1850-х років. Сам Вернадський надрукував цілий ряд статей в «Экономическом указателе» з приводу передбачуваної реформи: «Современный вопрос» (1857 р.), «О поземельной собственности» (1857 р.), «Крестьянское дело с научной точки зрения» (1859 р.) та ін. У цих статтях, як і в статтях інших авторів – прихильників Вернадського, проголошувались ліберальні ідеї вирішення селянського питання, висувались вимоги звільнення селян із землею. На сторінках видань пропагувалась ідея повного звільнення селян і повної приватної власності у сільському господарстві, що забезпечило б, на думку авторів, не лише успішний розвиток сільського господарства, а й прогресивний поступ всього народного господарства.
Обстоюючи ці погляди, Вернадський вступає у полеміку з такими письменниками і публіцистами, як В. Панаєв, М. Добролюбов, М. Чернишевський, які виступали за збереження общинної власності. Розгорнулась запекла дискусія, в яку були втягнуті, крім «Современника» і видань Вернадського, ряд інших журналів. На обговорення було поставлене питання, що краще для успішного розвитку землеробства – общинне володіння землею чи приватне. Вернадський і його прихильники виступали за приватне володіння. Вони доводили, що сільське господарство може успішно розвиватись лише за умов вільної праці і використання вартісних відносин, властивих буржуазному суспільству. Цю ідею, зокрема, палко відстоював Д. М. Струков. Чернишевський, захищаючи общину, ставив завданням пропаганду своєї власної програми аграрних перетворень, тобто революційної програми ліквідації кріпацтва. Чернишевський підтримував демократичні позиції Вернадського і його видань у питанні критики кріпацтва, але критикував Вернадського за наявність антисоціалістичних тенденцій у його програмі.
Коментуючи цю дискусію, М. О. Цаголов у свій час писав: «Полемика Вернадского против Чернышевского по вопросу об общественном землевладении по своему существу была борьбой буржуазного экономиста, боящегося социализма, против теоретика и пропагандиста социализма. Энергия, проявленная Вернадским в этой полемике, была вызвана не заботой о той или иной форме крестьянского землевладения, а стремлением не допустить распространения социалистических идей в России даже в самой элементарной форме» (Цаголов Н. А. Вопросы истории политической экономии / Н. А. Цаголов. – Москва : Изд-во Моск. ун-та, 1984. – С. 201). З таким трактуванням подій можна погодитися, переставивши лише акценти. Оцінку Вернадського як буржуазного економіста не слід вважати негативною, а Чернишевського – пропагандиста соціалізму – позитивною. Вернадський дійсно ставив питання про характер соціально-економічних перетворень у країні з буржуазно-демократичних, ліберальних позицій і не сприймав соціалістичних ідей. Події, що відбувалися у Росії, він зіставляв із соціально-економічним розвитком західних країн. Чернишевський, палкий патріот і захисник селянства, виступив з позицій селянського утопічного соціалізму. Очевидно, слід погодитися з оцінкою світогляду Чернишевського філософами, котрі відзначали, що коли в загально-філософській постановці питання Чернишевський піднімався на величезну висоту, то у вирішенні конкретно-історичних завдань Росії робив хибні висновки (Див.: Розенталь М. М. Философские взгляды Н. Г. Чернышевского / М. М. Розенталь ; АН СССР, Ин-т философии. – Москва : Госполитиздат, 1948. – С. 128–140).
Оцінюючи в цілому світогляд І. Вернадського, слід зазначити, що у питанні економічної теорії він чітко стояв на позиціях класичної школи політичної економії. Він виступав прихильником буржуазно-демократичних перетворень у країні, піклувався про розвиток промисловості, виступаючи захисником передових, найбільш розвинених у соціально-економічному і технічному відношенні форм промислового виробництва.
Відомі вчені та авторитетні джерела про Івана Васильовича Вернадського
Михайло Васильович Птуха (1884–1961) – український статистик і демограф, економіст, член-кореспондент АН СРСР (1943)
«И. В. Вернадский был первым представителем численного направления в университетской статистике, которое приобрело частичное распространение в России только со второй половины 60-х годов… Общая характеристика его приведена в статье о Киевском университете. К ней следует прибавить следующее место из его автобиографии: «Экономические законы он признавал всеобщими, независящими от произвола человеческого. Движение народонаселения вместе с теориею, основание которой положено Мальтусом, Вернадский относил к статистике, а потому в политической экономии рассматривал население только как элемент труда»… В Отчете Московского университета … читаем: «В развитии отдельных рубрик руководствовался классическими сочинениями по обеим наукам и лучшими монографиями»… В этой общей фразе выразился протест талантливого и оригинального статистика И. В. Вернадского против стремления правительства уложить статистику в прокрустово ложе, сократить не только ее объем, но сделать содержание соответствующим «видам правительства»».
Птуха М. В. Очерки по истории статистики в СССР / М. В. Птуха ; АН СССР. – Москва : Изд-во АН СССР, 1959. – Т. 2. – С. 140.
«… Теоретические воззрения И. В. Вернадского на статистику … для того времени означали переворот в университетской науке, ориентирующейся на государствоведение».
Птуха М. В. Очерки по истории статистики в СССР / М. В. Птуха ; АН СССР. – Москва : Изд-во АН СССР, 1959. – Т. 2. – С. 141.
Іван-Святослав Коропецький (1921–2012) – американський економіст українського походження, дослідник історії українського господарства
«Порівняно мало уваги відводиться справді чи не найвидатнішому, поряд із Михайлом Туган-Барановським та Євгеном Слуцьким, українському економістові Івану Вернадському. Його праці – це просто-таки невичерпна і не досліджена криниця економічної науки того часу. Надзвичайно талановитий та плідний учений, він зробив вагомий внесок в економічну теорію, історію економічної думки, дослідження проблем звільнення кріпаків, монетарної економіки, економіки сільського господарства, економічної історії, зовнішньої торгівлі тощо. Крім того, Вернадський був невтомним видавцем економічних праць та періодичних публікацій, де торкався великого числа економічних та інших проблем. Але він був офіційно класифікований як «ліберал», і про нього лише дуже скромно згадується в підручнику. Ходили недавно чутки, що в Москві готуються повне видання праць Івана Вернадського та ґрунтовна монографія про нього. А його земляки і далі «б'ють мертву коняку» – соціальну несправедливість – у дусі середини минулого століття. А тоді знову нарікатимуть, що Москва «вкрала» в нас ще одну особистість».Коропецький І.-С. Дещо про минуле, недавнє минуле та сучасне української економіки / І.-С. Коропецький. – Київ : Либідь, 1995. – С.216.
Степан Миколайович Злупко (1931–2006) – український економіст, доктор економічних наук, професор
«У сузір'ї знаменитостей світової економічної думки є чимало чільних українських імен, які прокладали нові шляхи в економічному осмисленні дійсності. До таких належить і Іван Вернадський – всебічно обдарований учений, цінитель творчості Т. Шевченка, учений-новатор у різних ділянках економічної науки».
Злупко С. Персоналії і теорії української економічної думки / С. Злупко. – Львів : Євросвіт, 2002. – С. 78.
«Праця І. Вернадського „Нарис теорії потреб" була співзвучна з програмними вимогами демократії, служила певною теоретичною опорою. Водночас вона є свідченням того, що український економіст може вважатися першодослідником теорії потреб, до якої знову звернулася економічна наука в кінці XX ст.».
Злупко С. Персоналії і теорії української економічної думки / С. Злупко. – Львів : Євросвіт, 2002. – С. 79.
«Український економіст розглянув співвідношення потреб і праці, закон обігу або обміну, ціни і торгівлі, прибутковість, зарплату, народний (національний) доход та інші економічні категорії. Обмін, на його думку, це сукупність попиту і пропозицій, заробіток залежить від співвідношення праці та капіталу».
Злупко С. Персоналії і теорії української економічної думки / С. Злупко. – Львів : Євросвіт, 2002. – С. 81.
Микола Сергійович Шухов (1936–2007) – російський економіст, доктор економічних наук
Михайло Павлович Фрейдлін (нар. 1950 р.) – російський економіст, кандидат економічних наук
Михайло Павлович Фрейдлін (нар. 1950 р.) – російський економіст, кандидат економічних наук
«Исторические традиции русской политической экономии, тесно связывающие полезность и затраты труда как два элемента экономической ценности, особенно наглядно проявились в многочисленных трудах И. В. Вернадского, его жены М. М. Вернадской и их сына – В. И. Вернадского – разностороннего ученого, основателя науки о ноосфере. В первой крупной работе И. В. Вернадского "Критико-историческое исследование об итальянской политико-экономической литературе до начала XIX в.", которую он в 1849 г. защитил в качестве докторской диссертации в МГУ, наглядно обнаруживается творческий подход к классическому наследию, в особенности к отстаиванию трудовой теории стоимости в ее развитом варианте. Он выступил ревностным защитником труда как единственного источника ценности: "Труд, главный и единственный источник богатства, не пользовался никакими правами гражданскими и часто бывал заклеймен каким-то позором. Общественная власть, эта высшая хранительница священных интересов общества, постоянно приходила в столкновение с индивидуальной волей, не понимавшей ни своего отношения к ней, ни истинной своей выгоды. Везде существовал какой-то хаос, какая-то неопределенность и неясность воззрений; везде была борьба, не скажу – неразумная, потому что это было бы клеветою на Провидение, но по крайней мере странная и бессознательная". И Вернадский резко выступил против приниженного положения труда, выставляя последний в качестве истинного источника всякого богатства, намеченного Провидением и Священным писанием, когда труд человека становится единственным и главным созидателем ценностей. В такой постановке труд становится благороднейшим занятием, источником радости и вдохновения, создателем всего живого и ценного, всего прекрасного в этом мире.
Диссертация И. В. Вернадского проникнута подлинным гимном труду и создаваемым им ценностям. Источник ценности, – писал он, – "в строгом смысле и выражается в современной науке – труд". Источником всякого богатства и условием процветания промышленности и земледелия является свобода труда и прежде всего – "народного труда". Отсюда вытекал его самый глубокий тезис:
"В настоящий период развития Политическая Экономия есть по преимуществу теория ценностей"».
Шухов Н. С. Математическая экономия в России, 1865–1995 : [монография] / Н. С. Шухов, М. П. Фрейдлин. – Москва : Наука, 1996. – С. 250–251.
Лариса Павлівна Горкіна (1941–2013) – український науковець, доктор економічних наук, професор, лауреат премії імені М. І. Туган-Барановського
«Показово, що І. Вернадський свою першу працю (що була захищена ним у 1847 р. як магістерська дисертація) присвятив проблемі потреб історії її постановки та трактування, починаючи від меркантилістів. Потреби він розглядав як ту межу, до якої, як до центру, тяжітимуть всі висновки науки. Розвиваючи ідеї французької школи, з якою був добре обізнаний (під час закордонного стажування І. Вернадський слухав, зокрема, лекції наступників Ж. Б. Сея по кафедрі політичної економії у Коллеж де Франс Мішеля Шевальє та Жерома Адольфа Бланкі), щодо ролі попиту у формуванні ціни виробничих послуг тощо, вчений писав: «Кожне бажання потреби викликає саме таку суму витрат; або від нашого організму, або від нашого стану, яка потрібна для його задоволення; отже, в масі ці витрати і будуть представляти наші потреби. Самі видозміни останніх необхідно виражаються у видозмінах перших». Разом з тим він вважав, що «кількість потреб прямо пропорційна засобам до їх задоволення».
При всій непевності та поверховості розгляду проблеми цінності, виробництва й розподілу (що відзначає, зокрема, І.-С. Коропецький у своєму дослідженні поглядів І. Вернадського), український вчений дав визначення цінності, що значно глибше від тих марксистських уявлень у цьому питанні, які багато наших економістів зберігають і до сьогодні. Розрізнюючи слідом за Смітом споживну цінність (у Вернадського «вартість або придатність») від мінової цінності, він разом з тим писав: «Цінність за своєю природою не може бути іншою, крім мінової, тому що без міни не може бути й цінності: може бути тільки придатність або вартість речі. Цінність виражає вже оцінку речі покупцем». Саме в цьому останньому багато десятиліть відмовляла економічна наука в колишньому СРСР як теорії цінності – ціни, так і населенню у практиці його споживання».
Горкіна Л. П. Стан та рівень уявлень про ринкову економіку в Україні на рубежі ХІХ–ХХ ст. / Л. П. Горкіна // Історія народного господарства та економічної думки України : міжвід. зб. наук. праць / Ін-т екон. НАНУ ; [ред. Т. І. Дерев’янкін]. – Київ ; Тернопіль, 1998. – Вип. 30. – С. 143–144.
«Найбільш виразно характер сприйняття і розвитку українськими економістами теоретичних ідей класичної школи та її нормативного аспекту на ґрунті реалій Російської імперії відбився у працях одного з останніх адептів цієї школи І. Вернадського – професора Київського, а згодом Московського університетів, ученого-економіста, відомого вже свого часу не тільки в Російській імперії, а й у Західній Європі. Поряд з проблемами історії економічної думки, економічної теорії і статистики І. Вернадський багато уваги приділяв міжнародним економічним відносинам, теорії зовнішньої торгівлі, проблемам сільського господарства, його реформування та ін. В аспекті цього дослідження особливої ваги набувають його праці з проблем підготовки господарської реформи 1861 p., обгрунтування ним вигідності приватного землеволодіння порівняно з общинним тощо».
Горкіна Л. П. Нормативний аспект економічної теорії у працях українських економістів ХІХ ст. / Л. П. Горкіна // Історія народного господарства та економічної думки України : зб. наук. праць / Ін-т економіки НАНУ ; ред. Т. І. Дерев’янкін. – Київ : Ін-т економіки НАН України, 2003. – Вип. 35–36. – С. 194.
Віктор Дмитрович Базилевич (нар. 1949 р.) – український економіст, доктор економічних наук, професор, заслужений діяч науки і техніки України
І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – C. 250.
«Не дивно, що такий підхід робить І. В. Вернадського прибічником історично-порівняльного аналізу різних економіко-теоретичних шкіл, окремих положень і гіпотез, висловлених їхніми представниками. Особливого значення порівняльний аналіз набуває, коли ми торкаємося проблем, що й на сьогоднішній день залишаються предметом теоретичних суперечок, не мають однозначного вирішення і є "наскрізними" темами, які проходять через всю історію економічної думки».
І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – C. 251.
- Библиографический очерк истории систематической статистики. Приложение к экономическому указателю, издаваемому под ред. И. В. Вернадского.– Санкт-Петербург, 1858. – Т. 1, кн. 1. – 40 с.
Шифр зберігання книги в НБУВ: Б237870 - Задача статистики [Электронный ресурс] / И. Вернадский // Журнал Министерства внутренних дел. – 1852. – Ч. 74, отд. 2. – С. 61–92. – Электрон. текстовые данные.
- Задача статистики / И. В. Вернадский // Хрестоматия по истории русской статистики : (История теоретических взглядов) / сост. Н. К. Дружинин. – Москва : Госстатиздат, 1963. – С. 221–238.
Шифр зберігання книги: 31 Д76 - Заметки к "Курсу политической экономии..." Генриха Шторха / И. Вернадский // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 695–857. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Критико-историческое исследование об итальянской политико-экономической литературе до начала XIX века [Электронный ресурс] / И. Вернадский. – Электрон. текстовые данные. – Москва, 1849. – 122 с. – Режим доступа : http://books.google.ru/books. – Дата обращения: 16.12.2016.
- Критико-историческое исследование об итальянской политико-экономической литературе до начала XIX века / И. Вернадский // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 361–500. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Курс политической экономии, или изложение начал, обусловливающих народное благоденствие, Генриха Шторха : [отрывки] / И. В. Вернадский // Історія економічних учень : хрестоматія : навч. посібник / Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка ; за ред. В. Д. Базилевича ; [уклад.: В. Д. Базилевич, Н. І. Гражевська, А. О. Маслов та ін.]. – Київ : Знання, 2011. – С. 613–635.
Шифр зберігання книги: 330.8 І-90 - Очерк истории политической экономии / И. Вернадский. – Санкт-Петербург, 1858. – 230 с.
Шифр зберігання книги в НБУВ: В019197 - Очерк истории политической экономии / И. Вернадский // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 501–694. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Политическое равновесие и Англия [Электронный ресурс] / И. В. Вернадский. – Электрон. текстовые данные. – Москва, 1855. – ІІ, 136 с. – Режим доступа: http://dlib.rsl.ru/viewer/01003563172#?page=1. – Дата обращения: 16.12.2016.
- Предмет политической экономии / И. Вернадский // Журнал Министерства народного просвещения. – 1856. – № 5 (май). – С. 127–144.
Шифр зберігання книги в НІБ України: 05 Ж92 - Про обмін і торгівлю / І. Вернадський // Українська економічна думка : хрестоматія / М-во освіти і науки України, Львів. нац. ун-т ім. Івана Франка, Екон. ф-т ; упоряд. С. М. Злупко. – Київ : Знання, 2007. – С. 111–121.
Шифр зберігання книги: 330.8 У45 - Личный архив академика Владимира Ивановича Вернадского [Электронный ресурс] // Архив Российской Академии Наук. – Электрон. текстовые данные. – Режим доступа: http://www.ras.ru/vivernadskyarchive/about.aspx. – Дата обращения: 16.12.2016.
- Энциклопедический словарь / под ред. К. К. Арсеньева, Ф. Ф. Петрушевского. – Санкт-Петербург : Брокгауз и Ефрон, 1892. – Т. 6 (полутом 11). – С. 38–39. – Режим доступа: http://ru.wikisource.org/wiki/ЭСБЕ/Вернадский,_Иван_Васильевич. – Дата обращения: 16.12.2016.
Шифр зберігання книги: 030 Э68 - Энциклопедический словарь. – Репр. воспр. изд. Ф. А. Брокгауз–И. А. Ефрон 1890 г. – [Москва] : ТЕРРА, 1991. – Т. 11. – С. 38–39.
Шифр зберігання книги: 030 Э68 - Экономическая энциклопедия. Политическая экономия : в 4 т. / гл. ред. А. М. Румянцев. – Москва : Сов. энцикл., 1972. – Т. 1. – С. 231–232.
Шифр зберігання книги: 330 Э40 - Економічна енциклопедія : у 3 т. / ред. рада: Б. Д. Гаврилишин [та ін.]. – Київ : Академія ; Тернопіль : Акад. нар. госп-ва, 2001. – Т. 2. – С. 157–158.
Шифр зберігання книги: 03 Е40 - Енциклопедія історії України / НАН України, Ін-т історії України ; редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. – Київ : Наук. думка, 2005. – Т. 1. – С. 485–486. – Режим доступу: http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?C21COM=F&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU. – Дата звернення: 16.12.2016.
Шифр зберігання книги: 94(477) Е64 - Большая энциклопедия : в 62 т. / гл. ред. С. А. Кондратов. – Москва : ТЕРРА, 2006. – Т. 8. – С. 550.
Шифр зберігання книги: 030 Б79 - Экономическая история России с древнейших времен до 1917 г. : энциклопедия : в 2 т. – Москва : РОССПЭН, 2008. – Т. 1. – С. 356–357.
Шифр зберігання книги: 338 Э40 - Абалкин Л. Размышления о родословной В. И. Вернадского / Л. Абалкин // Вопросы экономики. – 2005. – № 10. – С. 144–148.
Місце зберігання журналу: Бібліотека КНЕУ - Аксенов Г. П. Вернадский / Г. П. Аксенов. – Москва : Мол. гвардия, 2001. – 485 c. – (Жизнь замечательных людей : ЖЗЛ : сер. биогр. : осн. в 1890 г. Ф. Павленковым и продолж. в 1933 г. М. Горьким ; вып. 1000 (800)).
Шифр зберігання книги в НБУ ім. Ярослава Мудрого: А622373 - Аникин А. В. Путь исканий : Социально-экономические идеи в России до марксизма / А. В. Аникин. – Москва : Политиздат, 1990. – С. 236–243.
Шифр зберігання книги: 330.8 А67 - Базилевич В. Д. Вернадський Іван Васильович / В. Д. Базилевич // Фінанси. Бюджет. Податки : національна та міжнародна термінологія : у 3 т. / Ін-т світ. економіки і міжнар. відносин НАН України, Держ. навч.-наук. установа «Акад. фін. упр.» ; за ред. Т. І. Єфименко. – Київ, 2010. – Т. 1. – С. 108–113.
Шифр зберігання книги: 336 Ф59 - Базилевич В. Д. Економіст Іван Васильович Вернадський / В. Д. Базилевич, В. А. Короткий // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 9–249. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Базилевич В. Д. Философия экономики. История : [монография] / В. Базилевич, В. Ильин ; Киев. нац. ун-т им. Тараса Шевченко. – Київ : Знання ; Москва : Рыбари, 2011. – С. 891–897.
Шифр зберігання книги: 33 Б17 - Биографический словарь профессоров и преподавателей Императорского университета св. Владимира (1834–1884) / сост. и изд. под ред. В. С. Иконникова. – Киев, 1884. – С. 97–103. – Режим доступа: http://www.rare.univ.kiev.ua/ukr/showbook/showbook.php3?0477576. – Дата обращения: 16.12.2016.
Шифр зберігання книги в НБУВ: В 199254
Шифр зберігання книги в Науковій бібліотеці ім. М. Максимовича: 378(К.ун-т) Биог - Благіх І. І. В. Вернадський та російсько-німецька школа в політичній економіці / І. Благіх, Ж. Громова // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Економіка : [зб. наук. пр.] / [відп. ред. В. Д. Базилевич]. – Київ : ВПЦ "Київський ун-т", 2011. – Вип. 131. – С. 53–56.
Шифр зберігання книги: 330 В53 - Боднарчук Т. Л. Протекціонізм в економічній історії України (XIX – початок XX ст.) : монографія / Т. Л. Боднарчук; НАН України, Ін-т економіки та прогнозування. – Київ, 2017. – С. 96–111.
Шифр зберігання книги в НІБ України: А38013 / 330 Б752 - Бойчак М. П. История Киевского военного госпиталя : Киевский госпиталь – учеб. и науч. база мед. ф-та Университета Св. Владимира и Киевского мед. ун-та / М. П. Бойчак. – Київ : Преса України, 2005. – С. 285.
Шифр зберігання книги в НБУВ: В041085 - Владимирский-Буданов М. Ф. История императорского университета Св. Владимира / М. Ф. Владимирский-Буданов. – К., 1884. – Т. 1. – С. 372–374. – Режим доступу: http://www.rare.univ.kiev.ua/ukr/showbook/showbook.php3. – Дата обращения: 16.12.2016.
Шифр зберігання книги в Науковій бібліотеці ім. М. Максимовича: 378(К.ун-т) Влад - Гайдай Т. В. Розробка І. В. Вернадським теорії та історії політичної економії / Т. В. Гайдай // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 277–298. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Галицька Е. В. Внесок І. В. Вернадського у розробку теоретико-методологічних засад статистики / Е. В. Галицька, О. К. Прімєрова // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 316–341. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Галицька Е. В. Життєвий шлях і наукова спадщина І. В. Вернадського (до 190-ї річниці з дня народження) / Е. В. Галицька, О. К. Прімєрова // Статистика України. – 2011. – № 2. – С. 79–83.
Місце зберігання журналу: Бібліотека КНЕУ - Горкіна Л. П. Нариси з історії політичної економіки в Україні : Остання третина XIX – перша третина XX ст. : Іван Вернадський, Микола Бунге, Микола Зібер та ін. / Л. П. Горкіна ; НАН України, Ін-т економіки. – Київ : Наук. думка, 1994. – С. 5, 25, 108.
Шифр зберігання книги: 33(09) Г69 - Гриценко І. С. Юридичний факультет Університету Святого Володимира 1834–1920 / І. С. Гриценко ; [редкол.: Л. В. Губерський, Г. І. Балюк, І. А. Безклубний та ін.]. – Київ : Либідь, 2009. – С. 58–65.
Шифр зберігання книги в Науковій бібліотеці ім. М. Максимовича: СФ 1629956 - Дмитриев А. Л. Иван Васильевич Вернадский как статистик / А. Л. Дмитриев // Вопросы статистики. – 2010. – № 10. – С. 73–76.
Місце зберігання журналу: Бібліотека КНЕУ - Дмитриченко Л. И. История экономических учений : учеб. пособие для студ. вузов / Л. И. Дмитриченко. – Донецк : КИТИС, 1999. – С. 293–294.
Шифр зберігання книги: 33(09) Д53 - Еволюція ринкових інститутів в Україні : [у 2 ч. : монографія] / [В. В. Небрат, Н. А. Супрун, А. С. Аблов та ін.] ; за ред. В. В. Небрат ; НАН України, Ін-т економіки та прогнозування. – Київ, 2012. – Ч. 1. – С. 41–42.
Шифр зберігання книги: 330.8 Е20 - Ємець Т. Вернадський Іван Васильович / Тетяна Ємець // Українці Санкт-Петербурга, Петрограда, Ленінграда... / за заг. ред. Володимира Сергійчука. – Вишгород, 2013. – С. 131.
Шифр зберігання книги: 9(С)2 У45 - Злупко С. М. Економічна думка України (від давнини до сучасності) : навч. посіб. / С. М. Злупко. – Львів : ЛНУ ім. Івана Франка, 2000. – С. 179–190.
Шифр зберігання книги: 330.8 З-68 (Колекція професора Л. Я. Корнійчук) - Злупко С. М. Іван Вернадський – засновник теорії потреб, дослідник економіки та історії політичної економії / С. Злупко // Персоналії і теорія української економічної думки / С. Злупко. – Львів : Євросвіт, 2002. – С. 78–83.
Шифр зберігання книги: 330.8 З-68 - Злупко С. Персоналії і теорії української економічної думки / С. Злупко. – Львів : Євросвіт, 2002. – С. 78–83.
Шифр зберігання книги: 330.8 З-68 - История русской экономической мысли / АН СССР, Ин-т экономики ; под ред. А. И. Пашкова. – Москва : Соцэкгиз, 1958. – Т. 1, ч. 2. – С. 441–454, 842–844.
Шифр зберігання книги: 33(09) И90 - История экономических учений : учеб. пособие / [под ред. В. С. Автономова, О. И. Ананьина, Н. А. Макашевой]. – Москва : ИНФРА-М, 2010. – С. 340–342. – (Высшее образование : осн. в 1996 г.).
Шифр зберігання книги: 33(09) И90 - І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – 862 с. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Історія економічних учень : підручник : у 2 ч. / за ред. В. Д. Базилевича. – 2-ге вид., випр. – Київ : Знання, 2005. – Ч. 2. – С. 130–131.
Шифр зберігання книги: 330.8 І-90 - Каратаев Н. К. Экономические науки в Московском университете (1755–1955) / Н. К. Каратаев. – [Москва] : Изд-во Моск. ун-та, 1956. – С. 80–93.
Шифр зберігання книги: 33(09) К21 - Київський національний університет імені Тараса Шевченка. Незабутні постаті : довідково-біографічне видання / [редкол. : Скопенко В. В. (голова) ; авт.-упоряд. О. Матвійчук, Н. Струк]. – Київ : Світ успіху, 2005. – С. 125.
Шифр зберігання книги: 37 К38 - Ковальчук В. М. Історія економіки та економічної думки : навч. посіб. / В. М. Ковальчук, М. В. Лазарович, М. В. Сарай. – Київ : Знання, 2008. – С. 372–373.
Шифр зберігання книги: 33(09) К 56 - Корнійчук Л. Я. Історія економічної думки України : навч. посіб. / Л. Я. Корнійчук ; М-во освіти і науки України, Київ. нац. екон. ун-т. – Київ : КНЕУ, 2004. – С. 152–162. – Див. повний текст в Електронній бібліотеці: http://lib.kneu.edu.ua/ua/e_resours_bibl/elek_bibl_litr/.
Шифр зберігання книги: 330.8 К67 - Коропецький І.-С. Українські економісти XIX століття та західна наука / І.-С. Коропецький. – Київ : Либідь, 1993. – С. 37–41, 74–85, 89–117.
Шифр зберігання книги в НБУВ: ВА551522 - Кредісов А. І. Історія вчень менеджменту : підручник / А. І. Кредісов. – Київ : Знання України, 2001. – С. 83–86.
Шифр зберігання книги: 330.8 К79 - Лортикян Э. Л. История экономики и экономической мысли Украины : Эволюция рыночной экономики : учеб. пособие / Э. Л. Лортикян. – Харьков : Консум, 2004. – С. 46–48.
Шифр зберігання книги: 338 Л78 - Маслов А. О. Дослідження аграрних проблем у творчості І. В. Вернадського / А. О. Маслов // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 342–360. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Назаров І. В. І. В. Вернадський – дослідник генезису політичної економії (на прикладі аналізу італійських шкіл меркантилізму і фізіократії) / І. В. Назаров // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 250–276. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Небрат В. В. Еволюція теорії державних фінансів в Україні : монографія / В. В. Небрат ; [ред.: І. І. Бажал, І. І. Нестеренко, Т. П. Тацій, В. М. Ускова] ; Нац. акад. наук України, ДУ "Ін-т екон. та прогнозування". – Київ : Рута, 2013. – С. 151–165.
Шифр зберігання книги: 336.1 Н39 - Небрат В. В. Суспільне господарство та державні фінанси в теорії народного добробуту Івана Вернадського / В. В. Небрат // Формування ринкових відносин в Україні : зб. наук. праць. – 2012. – № 3. – С. 15–18.
Шифр зберігання книги: 33С Ф79 - Новікова І. Іван Вернадський та розвиток українського банківництва у другій половині XIX ст. / І. Новікова // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Економіка : [зб. наук. праць] / [відп. ред. В. Д. Базилевич]. – Київ : ВПЦ "Київський ун-т", 2011. – Вип. 123. – С. 50–54.
Шифр зберігання книги: 330 В53 - Осецький В. Л. Економіко-політичні погляди І. В. Вернадського і західноєвропейський лібералізм / В. Л. Осецький // І. Вернадський. Витоки : Творча спадщина у контексті історії економічної думки в Україні : [монографія] / за ред. В. Д. Базилевича. – Київ : Знання, 2009. – С. 299–315. – (Славетні постаті).
Шифр зберігання книги: 33(09) В35 - Пазюк Є. С. Внесок Івана Васильовича Вернадського у розвиток української економічної науки / Є. С. Пазюк // Пріоритети української науки і техніки : всеукр. наук. конф. молодих істориків науки, техніки та освіти та спеціалістів. Сімнадцята Всеукраїнська наукова конференція молодих істориків науки, техніки та освіти та спеціалістів: ”Пріоритети української науки і техніки” : 20 квіт. 2012 р., м. Київ : [збірник / редкол.: Пилипчук О. Я. (відп. ред.) та ін.]. – Київ, 2012. – С. 204–206.
Шифр зберігання книги в НБУ ім. Ярослава Мудрого: А717138 - Професори Київського університету : біогр. довідник / Міністерство освіти і науки України, Київ. нац. ун-т імені Тараса Шевченка ; упоряд. С. Ю. Алтухова та ін. – Київ, 2014. – С. 71.
Шифр зберігання книги: 37 П84 - Ретроспектива ринкових перетворень в Україні: сучасний дискурс / [Л. П. Горкіна, С. О. Біла, В. В. Небрат та ін.] ; за ред. Л. П. Горкіної ; НАН України, Ін-т екон. та прогнозування. – Київ : ДУ "Ін-т екон. та прогнозування НАНУ", 2010. – 760 с. – С. 41–47: про І. Вернадського.
Шифр зберігання книги: 330.8 Р44 - Ткаченко А. Ф. Российские деятели украинского происхождения. История отношений Украины и России в лицах за 337 лет (1654–1991) : энциклопед. справочник / А. Ф. Ткаченко. – Київ : Арістей, 2005. – С. 410.
Шифр зберігання книги: 9(С2) Т48 - Томазов В. Вернадські та їхні родичі / Валерій Томазов // Краєзнавство. – 2013. – № 2. – С. 147–152. – Режим доступу: http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe. – Дата звернення: 16.12.2016.
Шифр зберігання журналу в НБУВ: Ж21140 - Ущаповський Ю. В. Вплив класичної школи в політичній економії на економічні погляди Івана Вернадського (1821–1884) / Ю. В. Ущаповський // Вісник Житомирського інженерно-технологічного інституту. – 1997. – Вип. 5. – С. 43–47.
Шифр зберігання книги: 6 В53 - Ущаповський Ю. В. Ідеї інституціоналізму в економічній думці України XIX – початку XX ст. [Електронний ресурс] : монографія / Ю. В. Ущаповський ; Київ. нац. екон. ун-т імені Вадима Гетьмана. – Київ : КНЕУ, 2012. – С. 113–119, 194–196. – Див. повний текст в Електронній бібліотеці: http://lib.kneu.edu.ua/ua/e_resours_bibl/elek_bibl_litr/.
Шифр зберігання книги: 330.8 У96 - Ущаповський Ю. В. Класична школа в політичній економії і економічні погляди Івана Вернадського / Ю. В. Ущаповський // Еволюція цінності в українській економічній думці (від давнини до початку XX століття) : наук. вид. / Ю. В. Ущаповський ; М-во освіти і науки України, Львів. нац. ун-т ім. І. Франка, Житомир. інж.-технол. ін-т. – Житомир, 2002. – С. 208–216.
Шифр зберігання книги: 330.8 У96 - Фещенко В. М. Дослідження проблем становлення та розвитку ринкового господарства в працях економістів України другої половини XIX – початку XX ст. : монографія / В. М. Фещенко ; Київ. нац. екон. ун-т. – Київ : КНЕУ, 2003. – С. 21–23.
Шифр зберігання книги: 330.8 Ф47 - Шегда А. В. І. В. Вернадський та сучасна методологія пізнання / А. В. Шегда // Теоретичні та прикладні питання економіки : зб. наук. пр. / М-во освіти і науки України, Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка ; [відп. ред. А. В. Шегда]. – Київ : ВПЦ "Київський ун-т", 2010. – Вип. 22. – С. 19–24.
Шифр зберігання книги: 33 Т33 - Шторх А. К. Заметки к III книге И. Вернадского / Андрей Карлович Шторх // Мировая экономическая мысль. Сквозь призму веков : в 5 т. / Моск. гос. ун-т им. М. В. Ломоносова ; [сопред. редкол. Г. Г. Фетисов, А. Г. Худокормов]. – Москва : Мысль, 2004. – Т. 1. – С. 650–652.
Шифр зберігання книги: 33(09) М 64 - Экономическая история мира. Европа / Ин-т Европы РАН ; под общ. ред. М. В. Конотопова. – Москва : Дашков и К°, 2005. – Т. 2. – С. 590–599.
Шифр зберігання книги: 33М Э40
Режим доступу: http://sgm.ru/ABOUT/Rodoslovnaya.php. – Дата звернення: 16.12.2016.