Народився між 1545–1550 роками у містечку Судова Вишня на Галичині (теперішня Львівська обл.). Іван – ім’я чернече, власне ім’я невідоме. Остання згадка про живого І. Вишенського – 1622 р. (Див.: Франко І. Иоанн Вишенский : (Новые данные для оценки его литературной и общественной деятельности) / Іван Франко // Зібрання творів : у 50 т. – Киев, 1980. – Т. 27. – С. 321).
Походив, ймовірно, з родини міщан Судової Вишні. Початкову освіту здобув у рідному містечку. «А про себе я й сам свідчення вам даю, – писав І. Вишенський у передмові до збірки своїх праць під назвою «Книжка», – що граматичного дроб’язку я не вивчав, риторичних іграшок не бачив, нічого філософського високо заносного не чув. Мій-бо вчитель – простак, але від усіх мудріший, котрий і безкнижних людей упремудряє …» (Вишенський І. Твори / Іван Вишенський ; пер. з книжної укр. мови В. Шевчука. – Київ : Дніпро, 1986. – С. 20).
Ця заява, як пишуть дослідники, дає підстави зробити висновок, що І. Вишенський не вчився у школі типу колегіуму, де класи йшли у тому порядку, в якому він їх перелічує. Його освіта, напевно, обмежувалася церковною школою. Своїм учителем він називає Христа.
І. Вишенський жив деякий час у Луцьку й Острозі, брав участь у діяльності Львівського братства, був близький до Острозького літературно-наукового гуртка. І. Франко висловлював припущення, що в освіті І. Вишенському допомагав князь Костянтин Острозький, який звернув увагу на здібності юнака і залишив його при дворі. Життя, як зауважував І. Франко, поставило І. Вишенського у самий центр ідейної боротьби, яка точилася в Україні у кінці XVI ст. «С одной стороны, православие, тесно сплоченное с византийским мировоззрением, византийскою косностью и неподвижностью, с другой стороны, врывающиеся с запада струи гуманизма, подтачивающего весь древний строй жизни и расшатывающего древние верования» (Франко І. Иоанн Вишенский ... – С. 319).
Дослідники припускають, що у цей період у житті І. Вишенського сталася якась подія, що вплинула на його світогляд і різко змінила життєвий шлях. І. Вишенський постригся у ченці й жив упродовж певного часу в Унівському монастирі. Вірогідно у кінці 1580-х рр. він покидає рідну землю і виїздить на Афон (Греція), який був центром православного чернецтва на Сході. І. Вишенський оселився у печері, ставши схимником-анахоретом. «Ми, очевидно, ніколи не взнаємо, що ж сталося з палким і гарячим юнаком і як відбувся в його душі перелом; факт безперечний – живим світом він таки збридив, живий світ, можливо, болюче поранив його і викинув із рідної землі. Здається, не помилимося, коли скажемо: першу свою велику драму Вишенський пережив, зіштовхнувшись із єзуїтами, після того він зв’язався з львівськими братчиками, але рідну землю йому конче треба було покинути. Доля завела його на Атон, у чернечу православну республіку, на той час твердиню східної віри, але тут він спершу зовсім не живе відлюдним життям, а прагне використати Атон як місце, звідки можна вести гарячу й різку свою пропаганду», – зазначає у дослідженні про життя і творчість І. Вишенського В. Шевчук (Шевчук В. О. Муза Роксоланська : українська література XVI–XVIII століть : у 2 т. / В. О. Шевчук. – Київ : Либідь, 2004. – Т. 1. – С. 203). На Афоні він прожив близько сорока років. Неодноразові звернення до нього друзів, однодумців про повернення до України не мали успіху. Проте вітчизну, яку він палко любив, Вишенський не забуває. Він надсилає до України публіцистичні послання, адресовані князю К. Острозькому, князю М. Вишневецькому, братствам, священикам і всім українцям. Ці пристрасні послання принесли йому велику популярність. «Варто підкреслити, – як зазначається у статті про І. Вишенського у книзі «Українська педагогіка в персоналіях», – що популярність І. Вишенського, зумовлена соціально-політичною ситуацією кінця XVI – початку XVII ст., мала місце лише серед певних верств, які були різко опозиційно налаштовані щодо панівних порядків. У шляхетських і навіть братських колах його сприймали як занадто аскетичного, прямолінійного й безкомпромісного, тим більше, що деякі дописи належали до таких, поширення яких каралося законом» (Українська педагогіка в персоналіях : навч. посібник : у 2 т. / за ред. О. В. Сухомлинської. – Київ : Либідь, 2005. – Т. 1. – С. 61). Александрійський патріарх Мелетій Пігас у листі до І. Вишенського радить йому лишити чернецтво і повернутися до України, де він міг би принести більше користі у боротьбі проти наступу латинників і католицької церкви (Див.: Микитась В. Полум’яний патріот, письменник-полеміст Іван Вишенський : [вступ. ст.] / В. Микитась // Вибрані твори / Іван Вишенський. – Київ : Дніпро, 1972. – С. 6). Ймовірно восени 1604 року І. Вишенський прибув до України. Спочатку зупинився у свого афонського приятеля Йова (Івана) Княгиницького в Угорниках (нині Івано-Франківська область), потім жив у Львові, в Унівському монастирі. У 1860 р. А. Петрушевичем у «Зорі галицькій яко альбум» було видано «Житіє і життя преподобного отця нашого Іова, засновника скиту Манявського», написане Ігнатієм із Любарова, в якому оповідається про дружбу І. Вишенського з Й. Княгиницьким і про відвідання І. Вишенським України у 1606 р. (Див.: Шевчук В. О. Муза Роксоланська ... – Т. 1. – С. 200–201). Після перебування в Україні близько двох років у 1606 р. він знову повернувся на Афон. Відомо, що І. Вишенський кілька разів поривався знову відвідати Україну, про що він писав у листі до Й. Княгиницького, але йому завадила хвороба.
Життя і творчість Івана Вишенського припадає на другу половину XVI – першу чверть XVII ст. Як зазначає П. К. Яременко в книзі «Іван Вишенський» (Київ, 1982), «то була доба швидкого піднесення національно-визвольних рухів, спрямованих на боротьбу проти шляхетського гніту і католицько-єзуїтської експансії, проти нав’язаної українському народу Ватиканом у союзі з польськими і українсько-білоруськими феодалами так званої Брестської церковної унії 1596 року» (Яременко П. К. Іван Вишенський / П. К. Яременко. – Київ : Вища шк., 1982. – С. 7). У літературному житті суспільства головна увага була зосереджена на церковно-релігійній полеміці між католицько-уніатськими публіцистами і православними українськими літераторами. На цьому ґрунті виросла багата за формою й змістом так звана полемічно-публіцистична література, представником якої і є Іван Вишенський. Творча спадщина Вишенського невелика. До нас дійшли у рукописних копіях 16 антикатолицьких полемічних творів: трактатів і послань, написаних між 1588 і 1616 роками. Десять із них він об’єднав у рукописну «Книжку», яку мав намір опублікувати в Острозькій друкарні. Ці писання, за задумом автора, могли виголошуватися в церквах, отже є одними з перших українських проповідей. У «Книжку» увійшли зокрема: «Обличение диавола-миродержца»; «Писание до князя Василия» (Костянтина Острозького); «Порада»; «Писание до всѣх обще, в Лядской земли живущих»; «Писание к утекшим от православное вѣры епископом» (дві редакції: скорочену опубліковано 1598 в острозькій «Книжиці» – єдиному прижиттєвому виданні) та ін. (Див.: Українська літературна енциклопедія : в 5 т. – Київ : Укр. рад. енцикл., 1988. – Т. 1. – С. 312). Творчу спадщину І. Вишенського прийнято ділити на два періоди. До першого слід віднести твори, написані ним до Брестської (Берестейської) унії 1596 р., це власне твори, що увійшли до «Книжки». Цим творам, написаним з великим пафосом, полемічною майстерністю, притаманні не лише гостра критика католицтва, а й викривання негараздів тодішнього церковного й світського ладу. Твори другого періоду не позначені такою пристрасністю. У них викладено здебільшого обґрунтування власних поглядів мислителя. Ідеї І. Вишенського перегукуються з ідеями європейської реформації XVI–XVII ст.
Як зазначає В. Шевчук, саме ім’я Івана Вишенського з’являється вперше у науковій літературі у 1848 р., одночасно в Києві і в Москві. У Києві вийшов перший том «Памятников, изданных комиссией для разбора древних актов», у якому було надруковано «Совѣтуваніе о благочестіи» (1621 р.), де згадувався Іван, названий Вишенським, а у Москві П. Строєв видав «Рукописи славянские и российские, принадлежащие почётному гражданину и Археографической комиссии корреспонденту Ивану Никитичу Царскому», де описав рукописний збірник, що містив твори І. Вишенського. «… В 60-х роках XIX ст. пильну увагу на твори полеміста звернули колишні кирило-методіївці М. Костомаров та П. Куліш. У 1865 р. М. Костомаров у другому томі «Актов Южной и Западной России» видає чотири твори атонського ченця Івана з Вишні, а в 1874 р. П. Куліш у своїй «Истории воссоединения Руси» перший творить апологію Івану Вишенському, називаючи його «атонським апостолом», пошановує його як сіль землі, називає одним із тих, яких «завжди буває мало, хоч світ тримається ними». З цього моменту й почалося захоплення творчістю Івана Вишенського, і то до такої міри, що нею почали ілюструвати епоху, в якій жив полеміст, принаймні М. Костомаров та С. Соловйов уявляли собі другу половину XVI ст. очима Вишенського, користуючись його творами як історичним джерелом. На це звернув увагу свого часу І. Франко, резонно заявивши: «Історики українські і російські, користуючись in crudo (неопрацьованими, необробленими, у сирому стані (лат.) – Ред.) творами Вишенського, цілковито забули об одній речі: що се твори поперед усього літературні, а не документи історичні, що заким уживати їх до характеристики часу і відносин, треба би вперед піддати їх критиці історичній» (Франко І. Іван Вишенський і його твори / І. Франко // Зібрання творів : у 50 т. – Київ, 1981. – Т. 30. – С. 16).
Такий інтерес до нововинайдених творів письменника XVI – початку XVII ст. не важко пояснити: його писання певною мірою відповідали болючим питанням другої половини XIX ст., коли так гостро стояли соціальні проблеми: про багатих та бідних (щойно було знесено кріпацтво), боротьба проти абсолютизму …» (Шевчук В. О. Муза Роксоланська ... – Т. 1. – С. 201).
Сучасні дослідники творчої спадщини І. Вишенського виділяють у його доробку три напрями: критику тогочасного суспільно-політичного ладу, панів польських і українських за соціальний гніт, розкриття сутності влади; критику католицької церкви – за релігійну нетерпимість до православ’я, засудження Брестської унії і діяльності ордену єзуїтів; теоретичну розробку кращого соборного християнського співтовариства людей. Кожний із цих напрямів розглядається Вишенським з позиції інтересів людини-трударя із закріпаченого селянства та міських низів. Головна ідея – рівність людей (незалежно від їх соціально-правового стану), обумовлена природою їх походження з однієї божественної субстанції, а їх посади, соціальний стан – штучні нашарування, другорядні, тимчасові (Див.: Державні, політичні та громадські діячі України: політичні портрети. – Київ : Ін Юре, 2000. – Кн. 1. – С. 68–69).
Ідеал Вишенського – чернече життя як шлях до власного порятунку. Він ідеалізує також ранньохристиянське братство, якому притаманні відсутність власності або «мала» власність, загальне житло, згода один з одним і з богом. Вишенський закликає до аскетизму, адже бідність урівнює людей. Мислительна система І. Вишенського, що яскраво з’явлена в його посланнях до рідного народу, у своїй основі «… утопічна й укладається в контекст західноєвропейських утопій XVI – першої половини XVII ст., вона має паралелі в тогочасній польській літературі, як це переконливо дослідив В. Перетц, і в літературі західноєвропейській (дивись «Діалоги» Ульріха фон Гуттена, «Утопію» Томаса Мора і «Місто Сонця» Т. Кампанелли). Тогочасне життя, яке супроводжувалося революційними струсами, великими науковими відкриттями, культурними рухами Ренесансу, зростанням і поширенням ідей гуманізму, створювало умови для типологічно схожих виявів духовного життя і типологічно схожих мислительних систем, пристосованих до форм життя того чи іншого народу. Іван Вишенський був серед тих, хто мислив якнайрадикальніше…» (Шевчук В. О. Муза Роксоланська ... – Т. 1. – С. 212).
![PodpisKurylenko.png](/EcoOpinionOfUkr/images/thumb/c/c5/PodpisKurylenko.png/110px-PodpisKurylenko.png)
![Razdelitel.png](/EcoOpinionOfUkr/images/thumb/c/cd/Razdelitel.png/150px-Razdelitel.png)
Творча спадщина Вишенського невелика. До нас дійшли 16 трактатів і послань, написаних між 1588 і 1616 роками. Десять із них він об’єднав у рукописну «Книжку», яку мав намір опублі-кувати в Острозькій друкарні. Творчу спадщину І. Вишенського прийнято ділити на два періоди. До першого слід віднести твори, написані ним до Брестської (Берестейської) унії 1596 р., це влас-не твори, що увійшли в «Книжку». Цим творам, написаним з ве-ликим пафосом, полемічною майстерністю, притаманні не лише гостра критика католицтва, а й викривання негараздів тодішнього церковного й світського ладу. Твори другого періоду не позначе-ні такою пристрасністю. В них викладено здебільшого обґрунту-вання власних поглядів мислителя.
Світогляд І. Вишенського, безумовно прогресивний на свій час, був досить суперечливим. Як писав дослідник історії філософських ідей цього періоду І. Паславський, «в його світогляді дивовижно переплелися погляди суспільно передові і релігійно-консервативні, новітні й традиційні. Поруч із гнівним засудженням паразитизму духовенства знаходимо в нього палку апологію чернецтва, поряд із гнівним протестом проти визиску й приниження «шевців, сідельників і кожум’яків» – погорду до всякого ремесла і будь-якої суспільно корисної праці, поруч з закликами до активної боротьби з поневолювачами – проповідь суворого аскетизму й відчуженості, поряд з глибоким демократизмом соціального ідеалу – консерватизм у поглядах на науку, освіту і суспільний прогрес взагалі» (Паславський І. В. З історії розвитку філософських ідей на Україні в кінці ХVI – першій третині ХVII ст. / І. В. Паславський. – Київ : Наук. думка, 1984. – С. 29).
Ця суперечливість чітко проявилася і в економічних поглядах мислителя. Палкий патріот України, безстрашний захисник інтересів народу він, разом з тим, відкидав усі нові віяння і вирішення всіх негараздів сподівався здійснити поверненням до минулого, що у нього асоціюється з первісною чистотою людини, і звідси починати новий цивілізаційний виток.
Як пишуть дослідники, ніхто до І. Вишенського не писав так пристрасно, не розкривав жорстокої правди про суспільне зло на поневолених землях. Він критикує феодально-кріпосницький лад, пише про посилення феодально-кріпосницької експлуатації селянства світськими й духовними феодалами.
Розвиток товарно-грошових відносин, зростання попиту на зерно на європейських ринках спонукали польських феодалів перетворювати свої маєтки на комерційно орієнтовані господарства, що називались фільварками.
Якщо раніше селяни платили оброк, то перехід до фільваркової системи зумовив зростання відробіткової праці, включення селянських земель до феодальних маєтків. І. Вишенський засуджує цю систему, яка призводила до посилення експлуатації селянства. Особливо гостро він критикує духовних феодалів, які перетворювали церковні маєтки на фільварки. «Хай прокляті будуть, – пише він, – владики, архімандрити й ігумени, котрі монастирі привели в запустіння і починили собі зі святих місць фільварки, а самі зі слугами та приятелями у них перебувають тільки тілесно і по-скотському; на святих місцях лежачи, гроші збирають, із тих прибутків, що подані для Христових богомольців, дівкам своїм вúна готують, синів одягають, жінок прикрашають, слуг множать...» (Вишенський І. Твори. – С. 50). І. Вишенський не обмежується критикою церковних феодалів, він звертається до правовірних з порадою: «Монастирі, створені для благочестя, з фільварків перетворіть на спільне житло, оскільки нині прокляті владики починили собі фільварки зі спільних монастирів і живлять у них мисливства, а не душі...» (Вишенський І. Твори. – С. 32). Він був одим із тих, а можливо і єдиним, хто з гіркотою і ненавистю писав про закріпачення селян і викривав їхніх визискувачів. Український публіцист розкриває основні форми кріпосницької експлуатації. Він з гнівом пише про примусову працю селян, про зростання грошових і натуральних поборів. Звинувачуючи визискувачів, І. Вишенський показує їхню ненаситність, жадібність і жорстокість. «Ви, – пише полеміст, – з обори коні, воли, вівці у бідних підданих забираєте, податки грошові, податки поту й труду від них витягуєте; із них з живого лупите, оголюєте, мучите, морите...» (Вишенський І. Твори. – С. 56).
Використовуючи засоби протиставлення, Вишенський дає яскраві картини двох світів, двох станів: різко негативний тип феодала світського й духовного і приниженого, експлуатованого холопа. Не шкодуючи фарб, Вишенський змальовує феодалів як нероб, розбещених дармоїдів, які живуть за рахунок праці закріпачених селян.
Найгострішим за соціальною спрямованістю є його послання єпископам-зрадникам, ініціаторам Брестської унії. Уніати та єзуїти, розуміючи хиткість своїх позицій, почали писати твори на захист Унії. Один із таких творів потрапив до рук І. Вишенського і став безпосереднім приводом до написання ним відповідного послання. Передати убивчу силу критики І. Вишенським ренегатства духовної влади важко. У посланні яскраво проявився його талант видатного полеміста і патріота України.
Використавши у полеміці з єпископами шість Христових заповідей: голодних нагодувати, спраглих напоїти, подорожніх привітати, голих одягти, хворим допомогти, ув’язнених відвідати, І. Вишенський писав, що вони не лише не дотримуються їх, а й «постійно топчуть». Розкриваючи розбіжність між заповідями і фактичним станом речей, полеміст риторично запитує уніатів: «Чи не ваші милості розпустили в собі джерело похотей через прагнення здирства грошового і мирського достатку і насититися ніяк не можете..? Чи не ваші милості голодних оголоднюєте і чините спраглими бідних підданих ... їхній труд та піт кривавий, лежачи та сидячи, сміючись та граючи, пожираєте, горілки очищені курите, пиво трояко виборне варите і вливаєте у прірву ненаситного черева ... а сироти церковні голодні і спраглі, а бідні піддані у своїй неволі річної потреби не можуть задовольнити, з дітьми у скруті, їжу собі уймають, боячись, що їм хліба до наступного врожаю не вистачить» (Вишенський І. Твори. – С. 55–56).
Викриваючи загальну картину життя покріпаченого люду, критикуючи церковних феодалів, І. Вишенський розкриває єство кожного зі зрадників, показує, ким вони були, ким і яким чином стали. Він пише, що вчорашні каштеляни, жовніри, корчмарі, купці та інші стали попами, біскупами. Це відбулось «не в законний спосіб», без богословської підготовки, а за хабарі.
Завершує послання І. Вишенський зверненням-запевненням від імені народу до світської і духовної влади про несприйняття християнами католицтва. «... не сподівайтеся, папи римські, кардинали, арцибіскупи, біскупи і всіляке неправедне священство латинського почту! Не сподівайтеся, владо мирська, королі, і всіляке начальство, і кожен послушник римського папи, бо з вами православні не хочуть ні в чому погоджуватися і папі поклонитися не забажають. Не сподівайтеся нині, не сподівайтеся завтра, не сподівайтеся й позавтра, в прийдешні часи і вовіки віків» (Вишенський І. Твори. – С. 87).
І. Франко з приводу цього звернення писав: «Ніколи ще до того часу сильні миру сього, світські чи духовні, не чули від простого южноруса таких гордих, рішучих і потрясаюче сильних слів … треба було чималої відваги моральної, щоб кинути могучим ієрархам і цілій пануючій системі польській прямо в очі таким огненним посланієм» (Франко І. Іван Вишенський і його твори. – Т. 30. – С. 104–105).
І. Вишенський щиро вболіває за свою батьківщину. Він звинувачує світських і духовних властителів за те, що вони довели країну до повного занепаду. Мислитель пише, що земля запустіла й заросла терням безвір’я, священики «офірують черевом, а не духом», країна грішна. «Замість смирення, простоти й убогості панують гордість, хитрість, махлярство і лиходійство. Замість суду і правди панують брехня, кривда, облудність, суперечки, наклепи, лицемірство, облесність, насильство антихристове. Замість віри, й надії, і любові панують безвір’я, відчай, ненависть, заздрість і мерзота» (Вишенський І. Твори. – С. 49).
І. Вишенський ставить питання про соціальну справедливість і зумовлює її судом і правдою, тобто законними гарантіями, які були відсутні у Речі Посполитій. Щоб підсилити, розкрити прояви суспільного зла у Польщі, полеміст протиставляє її Туреччині, порядки в якій називає кращими.
Як палкий патріот країни і вболівальник за долю свого народу, Вишенський прагне захистити його від пануючого зла, від «диявола-миродержця». Існуючий світ у нього – це лише облудне царство диявола, багатобарвне і наповнене спокусами. А справжній світ, майбутній – не земний, а небесний – завузький, вхід до якого потребує очищення. Саме тому І. Вишенський закликає всіх покаятись і побороти в собі любов до мирського. Слід покинути розтлінний світ і повернутись у минуле до бідності, убогості і простоти. Їх полеміст виставляє не як ідеал майбутнього, а як запоруку очищення, морального удосконалення, тобто як початок шляху. Така позиція мислителя не вписувалась, безумовно, у рамки ідей Ренесансу. Проте вона була співзвучною з поглядами середньовічних бунтарів, хоч і носила більш яскраво виражений релігійний, аскетичний характер. Він виступив як непримиренний поборник православ’я, намагаючись будь-що зупинити поширення католицизму і ополячення українства. І. Вишенський – постать неординарна і суперечлива. Як писав про нього І. Франко: «Іван Вишенський може ще й нашому поколінню служити прикладом твердості і стійкості характеру, прямоти та ясності в вислові своїх поглядів і згідності між переконаннями та цілим своїм життям» (Франко І. Іван Вишенський, його час і письменська діяльність / Іван Франко // Зібрання творів : у 50 т. – Київ, 1980. – Т. 28. – С. 271).
![PodpisKornij4uk.png](/EcoOpinionOfUkr/images/thumb/f/f3/PodpisKornij4uk.png/130px-PodpisKornij4uk.png)