Відмінності між версіями «Volodymyr Svjatoslavovych»
Матеріал з Економічна думка України
Admin (обговорення • внесок) |
Admin (обговорення • внесок) |
||
Рядок 14: | Рядок 14: | ||
<br /> | <br /> | ||
<spoiler text="Життя та діяльність"><div style="text-align: justify"><p>Позашлюбний син київського князя Святослава Ігоревича та Малуші (здогадно, доньки древлянського князя Мала Любечанина) – ключниці матері Святослава княгині Ольги.</p><p>Батько Володимира князь Святослав перед тим, як вирушити у свій останній похід до Болгарії (969 р.), посадив трьох своїх синів намісниками у трьох центрах Руської держави: старшого Ярополка Святославовича – у Києві, молодшого Олега Святославовича – в Овручі, центрі недавно приєднаної Древлянської землі, Володимира Святославовича – у Новгороді Великому. Правителем при малолітньому Володимирі був його дядько по материнській лінії Добриня. Після загибелі Святослава між його синами почалася боротьба за владу. У 977 р. Ярополк вирішив підкорити Олега. У битві біля валів Овруча Олег загинув. Не чекаючи, коли Ярополк піде на нього, Володимир вирушив до Скандинавії, де набрав дружину з варягів. Потім повернувся до Новгорода, вигнав посадника, надісланого Ярополком, і розпочав війну. Перш ніж вирушити на Київ, Володимир підкорив своїй владі союзне Ярополку Полоцьке князівство, усунувши полоцького князя Рогволода і силоміць одружившись з його донькою Рогнедою. Коли Володимир вирушив на Київ, Ярополк не зважився дати йому бій, втік з Києва і зачинився у невеликій фортеці Родень поблизу м. Канів, у гирлі р. Рось (приток Дніпра). Володимир взяв фортецю в облогу. У Родні почався голод, і Ярополк прибув до Володимира на переговори, де був підступно вбитий двома варягами дружини Володимира. Після смерті Ярополка Володимир стає одноосібним володарем держави (Див.: Енциклопедія історії України / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. – К. : Наук. думка, 2005. – Т. 1. – С. 619). | <spoiler text="Життя та діяльність"><div style="text-align: justify"><p>Позашлюбний син київського князя Святослава Ігоревича та Малуші (здогадно, доньки древлянського князя Мала Любечанина) – ключниці матері Святослава княгині Ольги.</p><p>Батько Володимира князь Святослав перед тим, як вирушити у свій останній похід до Болгарії (969 р.), посадив трьох своїх синів намісниками у трьох центрах Руської держави: старшого Ярополка Святославовича – у Києві, молодшого Олега Святославовича – в Овручі, центрі недавно приєднаної Древлянської землі, Володимира Святославовича – у Новгороді Великому. Правителем при малолітньому Володимирі був його дядько по материнській лінії Добриня. Після загибелі Святослава між його синами почалася боротьба за владу. У 977 р. Ярополк вирішив підкорити Олега. У битві біля валів Овруча Олег загинув. Не чекаючи, коли Ярополк піде на нього, Володимир вирушив до Скандинавії, де набрав дружину з варягів. Потім повернувся до Новгорода, вигнав посадника, надісланого Ярополком, і розпочав війну. Перш ніж вирушити на Київ, Володимир підкорив своїй владі союзне Ярополку Полоцьке князівство, усунувши полоцького князя Рогволода і силоміць одружившись з його донькою Рогнедою. Коли Володимир вирушив на Київ, Ярополк не зважився дати йому бій, втік з Києва і зачинився у невеликій фортеці Родень поблизу м. Канів, у гирлі р. Рось (приток Дніпра). Володимир взяв фортецю в облогу. У Родні почався голод, і Ярополк прибув до Володимира на переговори, де був підступно вбитий двома варягами дружини Володимира. Після смерті Ярополка Володимир стає одноосібним володарем держави (Див.: Енциклопедія історії України / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. – К. : Наук. думка, 2005. – Т. 1. – С. 619). | ||
− | </p><p>Князь київський Володимир Святославович був багато разів одружений (мав 11 дружин). Перша дружина – донька полоцького князя Рогволода Рогнеда, наступні – грекиня, вдова його брата Ярополка Святославовича; чеська княжна Малфріда, донька чеського князя; грецька принцеса Анна – донька візантійського імператора Романа II; імена інших дружин у літописі не згадані. Згідно з “Повістю временних літ”, Володимир Святославович мав 12 синів і 9 доньок (у деяких сучасних джерелах йдеться про 12 синів і 12 доньок). Під кінець життя проти Володимира піднялися його небіж Святополк Ярополчич (князь турівський «Окаянний») та син Ярослав ([http://10.1.4.143/MediaWiki/index.php/%D0%AF%D1%80%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2_%D0%92%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B4%D0%B8%D0%BC%D0%B8%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87 | + | </p><p>Князь київський Володимир Святославович був багато разів одружений (мав 11 дружин). Перша дружина – донька полоцького князя Рогволода Рогнеда, наступні – грекиня, вдова його брата Ярополка Святославовича; чеська княжна Малфріда, донька чеського князя; грецька принцеса Анна – донька візантійського імператора Романа II; імена інших дружин у літописі не згадані. Згідно з “Повістю временних літ”, Володимир Святославович мав 12 синів і 9 доньок (у деяких сучасних джерелах йдеться про 12 синів і 12 доньок). Під кінець життя проти Володимира піднялися його небіж Святополк Ярополчич (князь турівський «Окаянний») та син Ярослав (див.:[http://10.1.4.143/MediaWiki/index.php/%D0%AF%D1%80%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2_%D0%92%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B4%D0%B8%D0%BC%D0%B8%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87 Ярослав Мудрий]), і Володимир навіть почав готуватися до походу проти Ярослава. Але невдовзі він захворів і помер 15 липня 1015 р. Після смерті Володимира православна церква канонізувала його, оголосила Святим «рівноапостольним» (з XIII ст.) і 15 липня православною церквою проголошено днем його пам’яті. Поховано було князя Володимира у Десятинній церкві, поруч з його дружиною Анною (Десятинна церква була зруйнована під час нападу татар у 1240 р.). Володимир був дуже популярною постаттю за життя, про нього збереглося багато історичних переказів, пісень, в яких відзначались його людяність, демократизм. Так, літописець зазначає: «…повелів він усякому старцеві і вбогому приходити на двір на княжий і брати всяку потребу – питво і їжу, і з скарбниць кунами» (Літопис Руський : За Іпатським списком / пер. з давньорус. Л. Махновця. – К. : Дніпро, 1989. – С. 71). |
</p><p>Михайло Грушевський про це пише: «Що дня в його дворі княжім, чи при князю чи без нього, був пир і на ті пири приходили бояри і люде з дружини, урядники всякі і “нарочиті мужі” (поважні громадяне), на свята ж робили ся великі всенароднї пири, варили ся сотнї казанів меду, йшла забава на кілька день, убогим роздавали ся гроші, а для хорих і калїк по домах розвозили всяку страву» (Грушевський М. Ілюстрована історія України / Михайло Грушевський. – Репринтне відтворення вид. 1913 р. – К. : Райдуга, 1992. – С. 81–82). Михайло Грушевський переконаний, що «в сїм лежала … глубока полїтична думка, новий напрям державного житя, і найкращий доказ впливу й ваги його дає та память, яка заховала ся в народї про сї Володимирові пири, про його ласку до людей» (Грушевський М. Ілюстрована історія України / Михайло Грушевський. – Репринтне відтворення вид. 1913 р. – К. : Райдуга, 1992. – С. 82). Отже, князь не шкодував для своїх підданих нічого: годував, одягав, давав коней, зброю. | </p><p>Михайло Грушевський про це пише: «Що дня в його дворі княжім, чи при князю чи без нього, був пир і на ті пири приходили бояри і люде з дружини, урядники всякі і “нарочиті мужі” (поважні громадяне), на свята ж робили ся великі всенароднї пири, варили ся сотнї казанів меду, йшла забава на кілька день, убогим роздавали ся гроші, а для хорих і калїк по домах розвозили всяку страву» (Грушевський М. Ілюстрована історія України / Михайло Грушевський. – Репринтне відтворення вид. 1913 р. – К. : Райдуга, 1992. – С. 81–82). Михайло Грушевський переконаний, що «в сїм лежала … глубока полїтична думка, новий напрям державного житя, і найкращий доказ впливу й ваги його дає та память, яка заховала ся в народї про сї Володимирові пири, про його ласку до людей» (Грушевський М. Ілюстрована історія України / Михайло Грушевський. – Репринтне відтворення вид. 1913 р. – К. : Райдуга, 1992. – С. 82). Отже, князь не шкодував для своїх підданих нічого: годував, одягав, давав коней, зброю. | ||
</p><p>«… Володимир Святославович, прозваний пізніше Святим, був в історії Русі дуже яскравою постаттю. Позитивна характеристика, яка панує в науці, є цілком заслуженою – попри те, що як особистість цей князь був дуже й дуже далекий від ідеалу. Опинившись на престолі, він здійснив широку й дуже багатогранну програму реформ, спрямованих на оновлення Русі, і досяг чималих успіхів», – зазначив відомий український історик М. Ю. Брайчевський (Брайчевський М. Ю. Твори / М. Ю. Брайчевський ; упоряд. Ю. В. Кухарчук. – К. : Вид-во iм. Олени Телiги, 2004. – Т. 1. – С. 173).</p><p>Державну реформу Володимир Великий розпочав з реформ, спрямованих на зміцнення держави і посилення великокняжої влади. Завершив політику своїх попередників, спрямовану на об’єднання східнослов’янських земель. Походами проти хорватів і дулібів (981 р.), в’ятичів (982 р.), радимичів (984 р.) та ін. завершив інкорпорацію східнослов’янських племінних союзів до складу Київської Русі. Після походів Володимира Великого проти поляків, литовських племен, волзьких болгар землі держави простяглися від Закарпатської Русі до Волги, від Балтійського моря до Азовського та Чорного морів. Територія держави близько 1000-го року досягала 800 тис. км² і стала найбільшою у Європі, її населення складало біля 5 млн. осіб. Це була поліетнічна держава, крім слов’ян, до неї входили ще понад 20 різних народів (Див.: Державні, політичні та громадські діячі України : політичні портрети. – К. : Ін Юре, 2002. – С. 20). Для захисту кордонів від кочівників (печенігів, чорних клобуків) збудував укріплену лінію з містами-фортецями по р. Стугні, Десні, Ірпінь, Трубежу й Сулі. | </p><p>«… Володимир Святославович, прозваний пізніше Святим, був в історії Русі дуже яскравою постаттю. Позитивна характеристика, яка панує в науці, є цілком заслуженою – попри те, що як особистість цей князь був дуже й дуже далекий від ідеалу. Опинившись на престолі, він здійснив широку й дуже багатогранну програму реформ, спрямованих на оновлення Русі, і досяг чималих успіхів», – зазначив відомий український історик М. Ю. Брайчевський (Брайчевський М. Ю. Твори / М. Ю. Брайчевський ; упоряд. Ю. В. Кухарчук. – К. : Вид-во iм. Олени Телiги, 2004. – Т. 1. – С. 173).</p><p>Державну реформу Володимир Великий розпочав з реформ, спрямованих на зміцнення держави і посилення великокняжої влади. Завершив політику своїх попередників, спрямовану на об’єднання східнослов’янських земель. Походами проти хорватів і дулібів (981 р.), в’ятичів (982 р.), радимичів (984 р.) та ін. завершив інкорпорацію східнослов’янських племінних союзів до складу Київської Русі. Після походів Володимира Великого проти поляків, литовських племен, волзьких болгар землі держави простяглися від Закарпатської Русі до Волги, від Балтійського моря до Азовського та Чорного морів. Територія держави близько 1000-го року досягала 800 тис. км² і стала найбільшою у Європі, її населення складало біля 5 млн. осіб. Це була поліетнічна держава, крім слов’ян, до неї входили ще понад 20 різних народів (Див.: Державні, політичні та громадські діячі України : політичні портрети. – К. : Ін Юре, 2002. – С. 20). Для захисту кордонів від кочівників (печенігів, чорних клобуків) збудував укріплену лінію з містами-фортецями по р. Стугні, Десні, Ірпінь, Трубежу й Сулі. | ||
Рядок 29: | Рядок 29: | ||
</p><p>«Розгалужена серія державних заходів Володимира дуже зміцнила його становище. Русь вступила в період свого розквіту, і це не могло не відбитися на становищі київського престолу. Успіхи в зовнішній політиці (зокрема у відносинах з Візантійською імперією); зміцнення державних рубежів і ряд перемог над печенігами, що поклали край їхній експансії; стабілізація внутрішньої обстановки, що створило сприятливі умови для піднесення економіки й добробуту населення; своєчасні далекоглядні заходи в галузі культури – все це, безумовно, сприяло ствердженню авторитету Володимира в ролі великого князя і створювало флер загальнодержавного процвітання та соціальної гармонії. Але було б надто наївно думати, що те процвітання і та гармонія мали безумовний характер і визначали собою глибинну суть суспільних відносин. Аж ніяк. Під зовнішнім блиском Володимирового «проспериті» таїлися гострі протиріччя, які досить часто давали про себе знати, інколи виливаючись і у відкриті конфлікти. Обстановка залишалася напруженою і в перший-ліпший момент могла вибухнути новими соціальними потрясіннями» (Брайчевський М. Ю. Твори / М. Ю. Брайчевський ; упоряд. Ю. В. Кухарчук. – К. : Вид-во iм. Олени Телiги, 2004. – Т. 1. – С. 179). | </p><p>«Розгалужена серія державних заходів Володимира дуже зміцнила його становище. Русь вступила в період свого розквіту, і це не могло не відбитися на становищі київського престолу. Успіхи в зовнішній політиці (зокрема у відносинах з Візантійською імперією); зміцнення державних рубежів і ряд перемог над печенігами, що поклали край їхній експансії; стабілізація внутрішньої обстановки, що створило сприятливі умови для піднесення економіки й добробуту населення; своєчасні далекоглядні заходи в галузі культури – все це, безумовно, сприяло ствердженню авторитету Володимира в ролі великого князя і створювало флер загальнодержавного процвітання та соціальної гармонії. Але було б надто наївно думати, що те процвітання і та гармонія мали безумовний характер і визначали собою глибинну суть суспільних відносин. Аж ніяк. Під зовнішнім блиском Володимирового «проспериті» таїлися гострі протиріччя, які досить часто давали про себе знати, інколи виливаючись і у відкриті конфлікти. Обстановка залишалася напруженою і в перший-ліпший момент могла вибухнути новими соціальними потрясіннями» (Брайчевський М. Ю. Твори / М. Ю. Брайчевський ; упоряд. Ю. В. Кухарчук. – К. : Вид-во iм. Олени Телiги, 2004. – Т. 1. – С. 179). | ||
</p><p>«Монетний двір, на якому карбувалася власна грошова одиниця, зростання ролі місцевого самоврядування, волевиявлення населення через вічові збори, утримання князівської дружини та боярства, поглиблення торговельних зв’язків, розквіт ремісництва, розбудова міст, охорона кордонів держави – все це ознаки державності, за якої цілком можливе було існування розгалуженої фінансової системи з центром у Києві. Хтось виконував обов’язки збирачів данини, інші – податків і торговельного мита, хтось рахував зібране до скарбниці багатство. Отже, були при княжому дворі свої казначеї, банкіри, обліковці. Комусь доручали складати бюджет, іншим слідкувати за його видатками. Адже князівська скарбниця не була бездонною, і тільки фінансовий облік міг убезпечити її від несанкціонованих витрат. Збої у великому фінансовому механізмі Київської Русі почалися, як не дивно, із зміцненням окремих регіонів, що знаходилися на території прикордонних областей Володимирової держави. Їх намісники бажали самостійно, без вказівок управляти на місцях, що й похитнуло підвалини державності, породило сепаратистські настрої. Це негативно позначилося на князівських доходах. Окремі області, зміцнілі й упевнені у своїй силі, перестали підкорятися Києву та ділитися своїми прибутками. Столиця поступово почала втрачати позиції «матері міст руських», похитнулася фінансова та економічна могутність Києва. Це тривало, допоки до влади не прийшов Ярослав Мудрий» (Василик О. Д. Державні фінанси України за часів Володимира Великого / О. Д. Василик, Л. Д. Ларіонова // Фінанси України. – 2002. – № 1. – С. 141).</spoiler><br> | </p><p>«Монетний двір, на якому карбувалася власна грошова одиниця, зростання ролі місцевого самоврядування, волевиявлення населення через вічові збори, утримання князівської дружини та боярства, поглиблення торговельних зв’язків, розквіт ремісництва, розбудова міст, охорона кордонів держави – все це ознаки державності, за якої цілком можливе було існування розгалуженої фінансової системи з центром у Києві. Хтось виконував обов’язки збирачів данини, інші – податків і торговельного мита, хтось рахував зібране до скарбниці багатство. Отже, були при княжому дворі свої казначеї, банкіри, обліковці. Комусь доручали складати бюджет, іншим слідкувати за його видатками. Адже князівська скарбниця не була бездонною, і тільки фінансовий облік міг убезпечити її від несанкціонованих витрат. Збої у великому фінансовому механізмі Київської Русі почалися, як не дивно, із зміцненням окремих регіонів, що знаходилися на території прикордонних областей Володимирової держави. Їх намісники бажали самостійно, без вказівок управляти на місцях, що й похитнуло підвалини державності, породило сепаратистські настрої. Це негативно позначилося на князівських доходах. Окремі області, зміцнілі й упевнені у своїй силі, перестали підкорятися Києву та ділитися своїми прибутками. Столиця поступово почала втрачати позиції «матері міст руських», похитнулася фінансова та економічна могутність Києва. Це тривало, допоки до влади не прийшов Ярослав Мудрий» (Василик О. Д. Державні фінанси України за часів Володимира Великого / О. Д. Василик, Л. Д. Ларіонова // Фінанси України. – 2002. – № 1. – С. 141).</spoiler><br> | ||
− | <spoiler text="Відомі вчені та авторитетні джерела про Володимира Святославовича">< | + | <spoiler text="Відомі вчені та авторитетні джерела про Володимира Святославовича"><div align="justify"><center><h3>'''Микола Іванович Костомаров (1817–1885) – видатний український і<br> російський історик, поет-романтик, мислитель, громадський діяч'''</h3></center><div><center>[[Файл:ImageKostomarov.jpg|512px]]</center><small><b> Костомаров Н. И.</b> Русская история в жизнеописаниях ее главнейших деятелей / Н. И. Костомаров. – Репр. воспр. изд. 1873–1888 гг. – М. : Книга, 1990. – Кн. 1, вып. 1, 2, 3. – С. 5–6.</small> |
− | < | + | <h3><center>Михайло Сергійович Грушевський (1866–1934) – український історик, політичний і державний діяч</center></h3>«За Володимира і ще за його сина Ярослава держава Київська була найславніша й найсильніша, ніж коли інше. Ставши київським князем, Володимир позбирав усі українські землі й усі інші, які перед тим до Києва належали, приборкав неслухняні землі, бояр та князів, що не хотіли йому коритися, і прилучив деякі нові, дальші землі. Українська держава сягала тоді від гір Карпатських до Кавказу, а на півночі – до Волги, до великих озер, що недалеко Петербурга ... |
− | <small> '''Злупко С. М.''' Історія економічної теорії : підручник / С. М. Злупко ; Львів. нац. ун-т ім. Івана Франка. – | + | |
+ | Володимирові хотілося зв’язати державу міцніше, зв’язею внутрішньою, добровільною, щоб городи й землі корилися київському князеві не тільки з страху перед київською дружиною, але щоб бачили свою вигоду, свою користь у тім, аби належати до Київської держави. Для того він старався придобрити собі громаду, добути її любов і ласку. Він не став правити самовільно з своєю дружиною, а закликав на пораду й громадських “старців” — людей старших, поважніших. При ріжних оказіях він робив великі учти, празники, скликав на них людей з ріжних городів, приймав тих, хто приходив, годував і поїв, чим мав. Скликав до себе на двір бідних людей, калік і сиріт, і наділяв їх. І з того справді пішла про нього слава скрізь як про князя “ласкавого”; прозвали його “ясним сонцем”».<br><small>''' Грушевський М.''' Володимир і Ярослав. Християнство на Україні / Михайло Грушевський // Твори : у 50 т. – Львів : Світ, 2009. – Т. 9. – С. С. 354.</small> | ||
+ | |||
+ | <h3><center>Степан Миколайович Злупко (1931–2006) – відомий український<br> економіст, доктор економічних наук, професор</center></h3>«Зовнішня торгівля була пріоритетною в економічній політиці київських князів, які водночас збирали данину з підлеглих…<br>Князь Володимир навернув Київську Русь у християнську віру, що знаменувало собою важливий етап у розвитку економічної думки».<br><small> '''Злупко С. М.''' Історія економічної теорії : підручник / С. М. Злупко ; Львів. нац. ун-т ім. Івана Франка. – 2-ге вид., виправл. і доповн. – К. : Знання, 2005. – С. 92.</small> | ||
+ | |||
+ | <p>«Пройнявшись християнським духом, Володимир Великий значно зм'якшив покарання злодіїв, запровадивши грошові штрафи… Водночас князь не забував поборювати численних ворогів, дбав про збільшення військової сили, про приріст населення, зокрема, на Київщині, заселяв міста, які заклав на берегах рік Сули, Стугни, Трубайла, Десни»<br><small> '''Злупко С. М.''' Історія економічної теорії : підручник / С. М. Злупко ; Львів. нац. ун-т ім. Івана Франка. – 2-ге вид., виправл. і доповн. – К. : Знання, 2005. – С. 93.</small></spoiler><br> | ||
<spoiler text="Твори"><ul type="square"><div align="justify"><li>'''Устав князя Владимира Святославовича''' [I, II, III редакции] // Памятники русского права. – М. : Госюриздат, 1952. – Вып. 1 : Памятники права Киевского государства X – XII вв. – С. 235–254.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''34(09) П15'''<br> | <spoiler text="Твори"><ul type="square"><div align="justify"><li>'''Устав князя Владимира Святославовича''' [I, II, III редакции] // Памятники русского права. – М. : Госюриздат, 1952. – Вып. 1 : Памятники права Киевского государства X – XII вв. – С. 235–254.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''34(09) П15'''<br> | ||
<li>'''Устав Святого князя Володимира, крестившаго Руськую землю, о церковных судех''' // Хрестоматія з історії держави і права України : у 2 т. – 2-ге вид., переробл. і доповн. – К. : Ін Юре, 2000. – Т. 1. – С. 39–41.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''34(09) Х91'''</div> | <li>'''Устав Святого князя Володимира, крестившаго Руськую землю, о церковных судех''' // Хрестоматія з історії держави і права України : у 2 т. – 2-ге вид., переробл. і доповн. – К. : Ін Юре, 2000. – Т. 1. – С. 39–41.<br>''Шифр зберігання книги:'' '''34(09) Х91'''</div> |
Версія за 10:15, 2 березня 2015
Володимир Святославович
(після хрещення Василій, Володимир Великий,
Володимир Святий, Володимир Красне Сонечко, Володимир I)
(близько 960 – 15 липня 1015) –
один з найвизначніших державних діячів
Київської Русі другої половини X – початку XI ст., полководець,
великий князь київський (близько 978–1015).
Запровадив християнство як державну релігію Київської Русі.
Значно розширив і зміцнив володіння Київської Русі,
провів численні реформи, що сприяли піднесенню держави.
(після хрещення Василій, Володимир Великий,
Володимир Святий, Володимир Красне Сонечко, Володимир I)
(близько 960 – 15 липня 1015) –
один з найвизначніших державних діячів
Київської Русі другої половини X – початку XI ст., полководець,
великий князь київський (близько 978–1015).
Запровадив християнство як державну релігію Київської Русі.
Значно розширив і зміцнив володіння Київської Русі,
провів численні реформи, що сприяли піднесенню держави.
Відомі вчені та авторитетні джерела про Володимира Святославовича